Jak se vede, Leno?
Nejmenuju se Lena.
Pomoc!
DŮM
Ne!
Ano! Já to věděla, sakra! Ale co mám dělat?
Mám čekat, až se jednoho dne úřady uráčí...
Až toho kluka najdeme, tak mě klidně suspendujte!
Ne! To rozhodně ne.
Teď tady potřebujeme pyrotechniky! Hned!
Protože furt hrozí nebezpečí!
Ano.
Do té doby do areálu nepůjdeme.
Ale co když se tam někde prochází to dítě
a vybouchne jako další?
To je kamera. Vidíme, kdo přijde a odejde.
Potřebuješ ještě něco?
Máš hlad nebo žízeň?
Nebo se chceš na něco zeptat?
Tak já půjdu, aby ses tu zabydlela, jo?
Jsem velká holka.
Na nic jsem nezapomněla.
Udělala jsem všechno správně.
Máš žízeň, Leno?
Nejdřív ti obarvíme vlasy.
A pak se napiješ.
Dobrá.
Rozmysli si to.
Takže souhlasíš?
Ano.
Uděláme tě krásnou, Leno.
Ta jizva, co máte tamhle...
Leně bylo deset.
Vzala kleště z rozpáleného grilu.
A zrovna na mojí oslavě narozenin.
Skoro dokonalé, Leno.
Chybí jen jedna věc.
PYROTECHNICKÁ SLUŽBA
Fajn, jdeme na to.
Pojďte sem.
Tak jo.
Až nám pyrotechnici dají pokyn, půjdeme tam se psy.
Na místo vstoupíme v týmech po čtyřech s krytím.
Děkuju.
Ten ze základny NATO říká,
že ty miny rozhodně nejsou od armády.
Před uzavřením se všechny objekty odminují.
A...
ptal se na vaše jméno.
- Omlouvám se. - Za co?
No, za...
tohle všechno.
A jsme tady.
Poprosím 183,70 eur.
Matthiasi?
Co to děláš?
- Chystám Lenin pokoj. - Proč?
No, pro Hannu. Kdyby přišla na návštěvu.
Seděla jsem v nemocnici a čekala na tebe. Bála jsem se!
Přijela jsem taxíkem.
Ahoj, mami. Užijte si tu Paříž.
A neboj, pohlídám to tady.
Něco mi přivezte, jo?
Podívej.
Bude se Hanně líbit?
Co když ho přetřu?
Ani nevíme, jestli je to opravdu Lenina dcera.
Jasně, že je.
Dokud nemáme srovnání DNA...
Nepotřebuju srovnání DNA, abych poznal vlastní vnučku.
A ona? Proč tě poznala?
Proč?
Protože to cítila. A já taky.
Je Lenina. Věděl jsem to hned.
Matthiasi, proč tě poznala?
Řízení vede k budování bezpečí.
Pravidla...
vytvářejí bezpečí.
V životě je nejdůležitější bezpečí.
Odteď budeš dodržovat pravidla:
pořádek,
disciplína,
upřímnost,
respekt.
Když vstoupím, budeš stát s nataženýma rukama,
abych tě hned viděl.
Na toaletu půjdeš v sedm ráno,
v poledne,
v pět večer a v osm večer.
S osobní hygienou ti pomůžu.
Pozor, tuhle blůzu máš nejradši! Ruce nahoru!
Já chci domů.
Chci jít domů.
Jsi doma, Leno.
Já chci domů.
Jste tady v bezpečí.
Co je za den?
Úterý...
šestého září.
Jak se jmenujete?
Pět měsíců.
Pět...
Byla jste pět měsíců...
Ta dívka, Hannah,
tam byla celou dobu taky?
Byl tam i kluk?
Jonathan.
Jsi vzhůru?
Jonathane, ne tak hrubě.
Chtěl jsem zjistit, jestli už si odpočinula.
Vidíte? Máma je zpátky.
- Ahoj, mami. - Ahoj, mami.
Vypadáš nádherně.
Svým dětem jsi moc chyběla.
Pomoz mi.
Dobrá, je skoro osm. Čas jít na toaletu.
Předtím uložíš děti do postele.
Nejsou to moje děti.
Ale ano, Leno. Jsou to tvoje děti.
Já jsem tvůj manžel.
Jsme spokojená rodina.
Ale ony nejsou moje...
Už nikoho jiného nemáš.
Jen nás.
Uleví se ti, až to pochopíš.
Hledej.
Stát!
Pes něco má.
Ano?
Jste furt s pacientkou?
Jsem s ní, jo.
Je při vědomí?
Ano, je vzhůru.
Nejspíš máme ten dům.
Nevíme, jestli má uvnitř někdo
detonátor a prst na spoušti.
Kdo by v domě mohl být kromě toho kluka?
On.
Praštila jsem ho...
sněžítkem...
jednou, do pravého spánku...
- Dobře, jdeme dovnitř. - Ano.
- Policie! - Policie!
- Ani hnout! - Policie, stát!
Policie! Jeden člověk na zemi!
Policie!
Policie, ani hnout!
Člověk na zemi! Mrtvý!
Místnost dva čistá!
Místnost tři čistá!
Místnost čtyři čistá!
Aido?
Je tu...
ten pachatel...
Má obličej...
Obličej kompletně rozdrcený.
A ten kluk? Vidíte ho tam?
Aido?
V dětském pokoji.
V dětském pokoji pod postelí.
Je tady.
Hej.
Jsem Aida.
„Jonathan udělal všechno správně.“
Musíte mu to říct.
Slyšela jste to?
Jonathane,
udělal jsi všechno správně.
Mám ho.
Mají toho chlapce.
A on?
Je mrtvý.
Jmenuju se Jasmin.
Leno, tohle je proti pravidlům.
Jasmin Grassová.
Dobře víš, že tě za to musím potrestat.
Kde bydlíte, paní Grassová?
Freiburg.
Proč to děláš, Leno?
Ne. Düsseldorf.
Jsi nevděčná a zlá.
Můžeme někoho kontaktovat?
Mého tátu.
Ulrich Grass.
Dobře.
Hned mu zavolám, paní Grassová.
Díky.
Neplakej,
jsem tu s tebou.
Dítko, jsi u mě v bezpečí.
Pochovám tě,
srdíčko.
To nic.
Všechno bude v pořádku.
Neplakej,
půjdu s tebou.
Zůstaň se mnou,
budu stát při tobě.
Kolegové z Freiburgu jedou k vašemu otci.
Říkala jste, že jste ho praštila jen jednou, že?
Ano?
Na fotce...
Jaké fotce?
Na jaké fotce?
- K identifikaci se použít nedá. - Musím to vidět.
To nepůjde, paní Grassová.
Musím ho vidět!
To jsem nebyla já.
Možná si to nepamatujete.
- To já ne. - Byla to sebeobrana.
To jsem nebyla já.
- To jsem nebyla já! - Jen klid.
- Jmenuje se Jasmin Grassová. - To já ne!
Ven! Dám vám něco na uklidnění.
- Ale to sněžítko... - Ven!
- ...se hned... - Jen klid.
...rozbilo.
Klid, paní Grassová.
- Rozbilo! - Slyšíte, co říkám?
- Rozbilo. - Nádech, výdech.
- To jsem nebyla já. - Nádech.
Ještě jeden hluboký nádech.
Gerde?
Cesta domů v pořádku?
Jo.
On je tam taky?
Ano.
Našli ten dům. A toho kluk.
Je na tom relativně dobře.
Našli jsme i pachatele. Mrtvého.
Karin, slyšíš mě?
A Lena?
Ne, zatím nic.
Musíš ji najít.
- Ahoj. - Zdravím.
Jejda. Nazdárek.
Mám tě. To nic.
Všechno je v pořádku.
Hanno, podívej, kdo přišel.
Je tu i tvoje sestřička.
A jsme tady.
Budeš mě muset pustit.
Kdo je slečna Tinky?
Možná se pořád schovává u vás doma.
Řeknu jim, ať se po ní podívají.
Kdyby něco, jsem hned vedle.
Stačí mě zavolat, jsem Shari, nebo rovnou přijďte.
Řekl jsi jim o tom dítěti?
Zmínil jsi před nimi Saru?
Děti, přijďte do Betléma do chléva.
V tuto posvátnou noc poznáte,
jakou radost nám nebeský Pán dává.
Výborně.
Teď dostanete dárky.
Jonathane, tenhle je pro tebe.
Jak se říká?
- Děkuji, Ježíšku. - Správně.
Musíš s ním zatřást.
Můj vlastní poklad.
A teď Hannah.
Sáhni dovnitř.
Děkuji, Ježíšku.
Jak jí budeš říkat?
- Zeptám se mámy. - Ne, stůj!
Máma už spí. Musí si odpočinout.
Co třeba...
Tinky?
Tak jo. Slečna Tinky.
Máma taky dostane dárek?
Ano.
Máma přece bude mít děťátko.
- Jste ten ze státní kriminálky? - Bühling.
- Policistka Reisigová. - Jo.
Držte se prosím vyznačené cesty.
A když uvidíte kočku, řekněte mi.
Patří té dívce. Jmenuje se slečna Tinky.
Slečna Tinky?
Jo, vím.
Jen jsem přijel seznámit kolegy s případem.
Dobře, provedu.
Díky, šéfe. Vážím si toho.
Přebíráte to?
Proč bych měl?
Kvůli mým rozkazům přišel kolega o nohu.
Měla jste čekat, než přijede NATO s klíčem?
To si myslí můj nadřízený.
A lidi ze základny NATO.
Jo a šéf firmy, co tu dělá ostrahu,
mě chce zažalovat.
Takže jste suspendovaná?
Ještě ne.
To bude dobrý.
Je tamhle vepředu.
Teď prosím otevři ústa.
Bude to rychlovka.
- Slibuju. - Ne.
Mně to dělali taky.
Nic to není. Jen otevřeš pusu.
Výborně.
A je to.
Vidíš?
A něco pro tebe mám.
Frajerské sluneční brýle.
Můžeme?
Tak jo.
Copak?
Co se děje?
To nic.
Nechci tady být.
To nic.
Chci být se slečnou Tinky.
A s mámou.
Máš to napsané?
Taková zranění vidím poprvé.
Jasmin Grassová musela mít amok.
Co je to tady?
Bezpečnostní kamera.
Nejspíš přenáší video přes Wi-Fi.
- Je tu někde router? - Zatím jsme nic nenašli.
Podívám se ven.
Hannah té kresbě vždycky říkala „Děda“.
Chtěla, ať jí o něm vyprávím.
O jeho zahradě s chatou.
O hortenziích a beruškách a jahodové buchtě.
Časem jsem je začala cítit i já,
ty jahody.
TAHLE KRESBA BYLA V DOMĚ NAD POSTELÍ DĚTÍ.
PROTO HO HANNAH POZNALA.
- Pomoc! - Kousni ho, slečno Tinky!
Kousni ho!
Potřebujete víc krabic?
Jo, díky. Dej je sem.
Máma vás za chvíli uloží.
Zase. Konečně!
Je 20.00. Jdeme.
Použij toaletu, Leno.
Ale mně se nechce.
Ano, chce.
Fakt se mi nechce.
- Přinesu materiál. - Jo, dobře.
„Štěstí je obzvlášť příznivá událost,
přízeň osudu.“
Napiš „štěstí“...
Jaký pocit je „štěstí“?
Pojďte sem.
Pohodlný.
Hezký. A teplý.
Něco tu mám!
Co to je?
Asi máme ten router.
Super.
NENÍ SIGNÁL
Ven! Všichni ven!
- Co? - Ven! Dělejte!
- Je tu bomba! - Ven!
Ven! Bomba!
Ven z domu!
Hannesi!
Zranění obličeje a hrdla
nepochybně způsobilo vypouklé sklo.
Hloubka...
je do 17 milimetrů.
Délka počátečního bodnutí...
do 50 milimetrů.
A tloušťka skla ze sněžítka
přesně odpovídá řezným ranám tady.
Yune?
Takže tohle je to sněžítko.
Zezadu chybí velký střep.
A tvar rány a délka řezu mu odpovídají.
Ale všechny ty rány jsou posmrtné.
- Cože? - Nejdřív mu zlomili vaz.
Stačí jedna povedená rána tupým předmětem.
Takhle. Bum.
Pokud trefíte přesně tohle místo,
oddělíte spodní část lebky od krční páteře.
Atlantookcipitální dislokace.
Aha.
A co DNA?
DNA zemřelého se neshoduje s DNA dětí.
- Jestli on není otec, znamená to... - Takže...
je tu druhý pachatel?
A nejspíš i třetí.
Proč třetí?
Protože srovnání DNA ukázalo, že děti mají stejnou matku,
Lenu Beckovou,
ale odlišné otce.
PODLE ROMÁNU „MILÉ DÍTĚ“ OD ROMY HAUSMANN