ПІДЗЕМЕЛЛЯ СМАКОТИ
Нам так важко далися пошуки цих сходів нагору,
але щойно ми вирішили йти вперед, ми знаходимо це.
Аж у голові паморочиться.
Вона досі свіжа.
Фалін, певно, була тут не надто давно й пішла вниз.
Певно, ледве тут протиснулася.
Шостий рівень
складається з каналів, створених із тунелів, які викопали давні гноми.
Нескінченно розлогі й довгі,
вони перетинаються під містом, наче судини.
Певно, за минулі роки тут чимало що пропливло.
Вода, звичайно, але й люди, тварини,
змови, брехня й плітки.
Гроші й кров.
Тут зимно!
Шостий рівень має бути спекотним і вологим.
Може, ми не на місці.
Ні, я впізнаю цей шлях.
Це точно той рівень, де на нас напав Червоний Дракон
і ледь нас не прикінчив.
Стіни й шляхи переміщуються цим підземеллям.
Тож не диво, що температура теж змінюється.
Краще холод, ніж спека,
але важко йти слідом із крові під усім цим снігом і водою.
Чому б нам не повернутися туди, де нас ледве не прикінчили?
Якщо Прибиральники ще до них
не дісталися, може, зможемо повернути залишені речі.
Сподіваюся, Фалін у порядку.
Певно, такий холод дається Червоному Дракону непросто.
То це тому в неї було пір'я?
То який у нас план?
Зблефувавши й сказавши Шуро,
що ти збираєшся перемогти божевільного мага,
ти ж усе ж маєш план, так?
Щодо цього…
Фалін шукала декого на ім'я Делгал.
Це був наказ, який віддав Червоному Дракону божевільний маг.
І саме тому Дракон невтомно блукав на іншому рівні.
Делгал?
Це ще хто такий?
Ім'я звучить знайомо.
Він був королем.
Делгал був останнім королем Золотого міста,
що пало тисячоліття тому.
По всьому підземеллю є надписи, що прославляють його.
Ось воно!
Його ім'я й на тому, що викопують.
Хвилинку.
Хіба Делгал не…
Так.
Коли це підземелля знайшли,
він з'явився на поверхні, перетворився на порох і зник.
То цей божевільний маг
керував Червоним Драконом і відновлював підземелля,
щоб знайти короля, який зник століття тому?
Божевільний маг на власні очі бачив, як убили попереднього короля.
Відтоді він боїться, що Делгала, сина короля, спіткає та ж доля.
Тому він подумав, що ми наймані вбивці й напав на нас.
Га? Хто тобі це сказав?
Ти це вигадав?
Власне, ні,
я стикнувся з божевільним магом у тих Живих Картинах.
Ось як я це дізнався.
Пам'ятаєте, коли я згадував, що дехто був на мене лихий,
коли я їв у тих картинах?
Що?
Ти мав це сказати раніше!
Тоді я його не впізнав!
Зрозуміло.
То ти переживав минуле.
Просто уточнюю, божевільний маг — ельф, так?
Ельфи справді можуть жити тисячоліття?
Про це існують записи з далекого минулого,
але зараз ельфи в кращому випадку доживають лише до 500 років.
«Лише», так?
Якщо він може за бажанням розпоряджатися життям інших,
певно, для нього легше легкого продовжити тривалість власного життя.
Неможливо!
Продовжувати власне життя за допомогою власної магії —
це наче з'їдати себе, щоб жити довше.
Хай там як,
якщо він сплутав нас
із ворогами короля й напав…
Може, зможемо розв'язати непорозуміння, поговоривши.
Вітер усе дужчає.
Жахливо холодно!
Я нічого попереду не бачу.
Чуєте мене?
Ви ще зі мною?
Де ти, Лайосе?
Я нічого не бачу!
Нам не можна тут розділятися!
Усі тримайтеся за руки!
Ми так далі не можемо.
Там тунель!
Сховаймося!
Усі тут?
Чіле?
Тут.
Я в порядку.
Марсіль?
Егесь.
Я тут.
Сенші?
Так.
Я в порядку.
Яке полегшення.
Га?
-Марсіль, запалиш світло? -Га? Що це було?
Таке відчуття, наче тут раніше була в'язниця.
Хай там як, на мить я злякався, що…
-Га? -Га?
-Неможливо! -Неможливо!
-Га? -Га?
-Що це? -Що це?
Нас є більше!
Прокляття! Що відбувається?
Це магія ілюзій?
Ні.
Думаю, це Допельгангери.
Допель-хто?
Ти знаєш, хто це?
Це монстри, що час від часу з'являлися в мене в місті.
Дорогою пагорбами чи полями, в густому тумані чи хуртовині,
ти раптом помічаєш, що твоя група чи родина примножилися.
Але це Допельгангери, що вдають їх і прикидаються своїми.
Твоє рідне місто, здається, небезпечне.
Вони чимось схожі на фей?
Вони чинять лихо?
Якщо не помітиш, вони поглинуть оригінал і обіймуть його місце.
Що?
Треба негайно знайти самозванців!
Я маю поїсти.
От халепа.
Скажімо, Лайоси он там…
Очевидно, що вони самозванці.
Точно.
Здається, їм мало відомо про монстрів.
Кажуть, Допельгангери можуть читати думки створінь
і відтворювати зовнішність тих, хто до них близько.
Три версії мене он там,
певно, те, яким я постаю у ваших спогадах.
Справді.
Якщо добре придивитися,
вони всі виглядають дещо по-різному.
Ну, тоді можеш почати з того, щоб розібратися з нею?
Що?
Вона, очевидно, самозванка.
Справді.
Ви помиляєтеся!
Подивіться краще!
-Я використаю магію! Чорну магію! -Як дратує.
Чиї це спогади?
Вони двоє теж, очевидно, самозванці.
Чому це?
Га?
Подивися краще!
Я не випускаю шарф назовні.
А на шоломі Сенші бракує зазублини.
Коли ти це сказав…
Ті двоє точно прямісінько зі спогадів Лайоса.
Ми надто туманно йому запам'яталися.
Нормально їх просто залишити?
Вони не такі розумні, як люди.
Але якщо ми їм зашкодимо, вони дадуть бій.
А в цій ситуації я б радше не бився з невідомими монстрами.
Викриймо цих самозванців мирно й розберімося з ними усіма разом!
Чудово, що він сповнений ентузіазму, але…
Він справді може визначити самозванців?
Я не надто впевнений.
Залишилося ще шість самозванців.
Якщо їх поставити поруч, відмінності доволі очевидні.
Але навіть поки ми це робимо, наші розпливчаті спогади виправляються.
Треба швидко все це вирішити.
У кожної Марсіль різна зачіска.
Я не пам'ятаю, яке в неї було волосся минулого разу, коли її бачив.
Не пам'ятаєш?
Ця зачіска доволі незвична, тож маєш пам'ятати!
Ну ж бо!
У хуртовині було холодно, тож я розпустила волосся.
Текстура їхнього волосся точно не така.
Волосся дуже важливе для мага.
Вони всі кажуть те, що сказала б вона.
Ну, зрештою, вони всі — наші уявлення про неї.
Зрозуміла!
Можна вирішити, запитавши те, що знаю тільки я справжня!
Не думай, що вони запитають дівоче прізвище твоєї матері.
Не це.
Книга магії!
Бачиш?
Одна очевидно підробка.
Але інші дві здаються справжніми.
Що? Годі!
У неї граматика заклинань не така!
Це я збиралася сказати!
Наші речі мають нам допомогти визначити самозванців.
Сенші, покажи нам своє спорядження.
Приберіть тих трьох!
Ми змогли звузити вибірку до пари для кожного,
але тепер ми знову в куті.
Треба визначити ще трьох самозванців.
Гаразд. Поїмо.
-У цій ситуації? -У цій ситуації?
Більше ми не можемо покладатися на зовнішність.
Доведеться визначати, виходячи з їхньої поведінки.
Усі готуватимуть, а я уважно дивитимуся.
Ось як я визначу самозванців.
Він не зрозумів, що натрапив на божевільного мага
й не усвідомив почуття Шуро.
Він навіть не міг згадати, де він раніше бачив Кабру.
Ми справді покладатимемося на спостережливість Лайоса?
-Непокоюся. -Непокоюся.
Я маю визначити, хто з моїх компаньйонів — самозванці-монстри.
Це шанс повернути довіру, яку я втратив.
Я більше не хочу підводити своїх друзів.
Я маю помітити ці незначні відмінності!
Ідеться про Лайоса.
Можливо, монстри-самозванці йому будуть більш до душі.
-Це можливо. -Це можливо.
-Ми маємо щось зробити самі! -Ми маємо щось зробити самі!
Я за всім слідкуватиму.
Щасти вам усім.
Як дратує.
Що готуватимемо?
У нас є те, що я знайшов на п'ятому рівні,
і ця провізія від пані Майзуру.
У нас є ідеальні інгредієнти, щоб приготувати…
Іще одне.
Я хочу, щоб ви всі готували страви в парі зі своїм двійником.
-Що? -Що?
Я спостерігатиму за відмінностями в поведінці, поки ви працюватимете разом.
Можете взяти рецепт у Сенші.
Отож, народе,
ви готові?
Починайте готувати!
Спершу команда Чілчаків.
Наріжте м'ясо.
Змішайте яйце з приправою.
Чілчак А сів посеред коридору,
а Чілчак Б сів на дерев'яний ящик, перш ніж братися до роботи.
Що ти пишеш?
Через тебе ніяково!
Ніяк не відкривається. Лайосе, допоможи мені.
Він помилився!
Ви це бачили? Б — самозванець!
Га? Чому ти це кажеш?
Хіба ти не розумієш?
Знаєш, у мене є принципи й гордість.
Люди допомагають одне одному, Чілчаку.
Гадаю, ти надто цинічний.
Якщо краще придивитися, в А лихі очі.
Агов.
Наш Чілчак миліший.
Облиште!
Лайосе, ти ж бачиш, скажи?
Чілчак А…
У нього справді лихий вираз обличчя.
Може, він самозванець.
Я над цим подумаю.
Готуйте далі.
Дундук.
Він образив мене простою мовою.
Далі команда Марсіль.
Я знаю, що дещо пізно питати, та чиє це яйце?
Це яйце Гарпії.
Я думала, що одразу сказала:
жодних людиноподібних монстрів!
Останнім часом я йшла на компроміси, але це вже занадто!
Марсіль Б як завжди за своє.
Ледь не перегинає.
З іншого боку…
Зваріть нарізану Дріаду.
Що думаєш, Марсіль А?
Я від цього не в захваті,
але я вже їла ікру Риболюдів і навіть Дріад.
Зараз не галасуватиму через це.
Я зроблю все, щоб урятувати Фалін.
Агов!
Я теж зроблю все, щоб урятувати Фалін!
Тобі дещо бракує рішучості, Б.
Я про те, що поїдання Гарпії нічого не вирішить!
Як Дріада стане досить м'яка, щоб проштрикнути паличкою,
зливайте й розчавлюйте з приправами.
Гм, це важко.
Вони обидві говорять як Марсіль.
І, нарешті, команда Сенші.
Де ти знайшов яйця Гарпії?
Було гніздо в старому, розваленому будинку.
Я зібрав там усе, що знайшов.
Ріжте м'ясо кубиками по сантиметру.
Зрештою,
у яйцях є всі…
…необхідні поживні речовини.
Сотеюйте інгредієнти з рисом на малому вогні й додайте приправи.
Рис був улюбленою стравою Шуро.
Він сповнений поживними речовинами, які потрібні шукачам пригод.
Нам пощастило, що нам трохи дісталося.
На відміну від мене, якому просто кортить скуштувати монстрів,
Сенші бачить усе на крок глибше.
Мені не зрівнятися з його увагою до смаку й поживності.
Усі страви виглядають дуже смачно.
Мені не визначити самозванців за їхньою ефективністю.
Гм, ніхто про це не згадував, тож я запитаю.
Це тільки мені здається, чи Сенші Б неначе красень?
Він завжди був таким.
Сенші завжди був спокійним.
-Га? -Га?
Це якийсь стереотип щодо гномів?
Сенші не виглядає таким спантеличеним.
Сенші спокійний.
Страви майже готові, але ти ще не вирішив?
Чесно,
я спантеличений.
Здається, усі можуть бути як справжніми, так і підробками.
Почнімо з того, що взагалі-то доволі нечесно просити визначити ілюзії,
утворені в наших головах.
Можливо, полювати на монстрів, що прикидаються людьми, цікаво,
але ми тут маємо справу з ілюзіями.
Полювання на монстрів?
Готово.
СПОГАДИ ПЛОВУ П'ЯТОГО РІВНЯ
СОЛОДКА ДРІАДА
ПІКАТА З УСЬОГО П'ЯТОГО РІВНЯ
Гаразд, вислухайте мене, поки ми їмо.
Ті, кого я визначив справжніми…
Чілчак А!
Той злий із лихим поглядом!
Марсіль Б!
Та, що не хотіла їсти яйце Гарпії навіть заради Фалін!
І Сенші А!
Той, що спантеличений!
Тож,
будь ласка, ідіть до камери, самозванці.
-Хвилинку! -Хвилинку!
Чому ти вважаєш, що він справжній?
Очевидно, що він самозванець!
Чому ти так вирішив?
Просто здогадка.
Хай там як, я поясню пізніше.
Спершу позбавмося від цих самозванців.
Про…
«Просто здогадка»?
«Позбавмося»?
Як я й думав, на нього не можна покладатися.
Треба прикривати собі спину…
Самотужки.
Кого б я не обрав, цього було не уникнути.
Допельгангери — це загальне поняття для монстрів, що вдають інших.
Деякі вдають голоси, вселяються в інших
чи навіть фізично змінюють форму.
Цей монстр підпадає під одну з цих категорій.
Не може бути, щоб монстри вміли готувати.
Певно, вони створюють ілюзії, як і подумала Марсіль.
Ураховуючи те, що вони атакують людей і тварин, певно, вони хижі чи всеїдні.
Вони боязкі та їм бракує сил, щоб атакувати здобич у лоб.
Тут холодно, темно й погана видимість.
Це звір, що може витримувати холод і покладається на нюх і слух.
Вітер тягне в той бік.
Наш ворог, певне, чекає, поки ми не виснажимося.
Якщо просто махатиму мечем, не поріжу його.
Що мені робити?
Кенске теж жахливо спокійний.
Може, він загине в цьому холоді.
Щоб побороти звіра, треба битися, як звір.
Я змішаю всі карти й перетворю мисливця на здобич.
Уже чимало часу минуло, та я це спробую.
Пес?
Він вправний!
Ні, це мисливський пес!
Я жив із собаками скільки себе пам'ятаю.
Вони мене багато чого навчили.
Як полювати,
як перемагати сильніших за тебе.
Тепер я навчу вас!
Він вправний!
Він дуже вправний!
Просто як пес!
Ти не мисливець,
ти здобич!
Народе, дивіться! Ілюзії!
Нарешті він себе показує.
Якщо ти звір, ти знаєш правила.
У цьому бою
програє той, хто перший відступить.
-Лайосе! -Лайосе!
Ти живий, Лайосе?
Тобто в здоровому глузді?
Так.
Мені багато що хочеться сказати,
та чому ти не дістав свій меч?
Я дещо захопився роллю.
Жодна страва не вийшла.
Зрештою, вони були створені завдяки ілюзіям.
Приготуймо їх знову.
Хай там як,
виявляється, твоя інтуїція не підвела, Лайосе.
Що тобі підказало?
Можливо, поведінка, коли йшлося про монстрів.
По-перше, я помітив, що Чілчак сидів на дерев'яному ящику.
Це головні схованки Міміків і Тентаклів.
Мені не давало спокою те, що він незворушно на це не зважав.
Було гніздо в старому, розваленому будинку.
Я зібрав там усе, що знайшов.
Ураховуючи те, як ти опікуєшся балансом екосистеми,
це зауваження здавалося бездумним.
Я про те, що поїдання Гарпії нічого не вирішить!
Нарешті, те, що Марсіль вилила кип'ячену воду.
Якби вона остерігалася Ундине, це було б необачно.
І мене непокоїло, що її це не турбувало.
У цій ситуації її байдужість мені здавалася більш справжньою.
Зрозуміло.
Я вражений.
Тепер я про тебе кращої думки, Лайосе.
Навіть хоча твоя точка зору дещо неправильна.
Та все ж таки,
відрізнити ілюзії практично неможливо.
Зрештою, цей монстр поставив усе на цей трюк для виживання.
І я подумала…
Я вже їла ікру Риболюдів і навіть Дріад.
Ти здогадався через те зауваження.
Тобто ми ж ніколи не їли ікру Риболюдів.
Так?
Вони були в каші, яку ми тоді їли?
Десерт також готовий.
-Ура! -Ура!
Я вже сто років не їв солодке.
Як щодо чаю?
Я майже впевнений, що серед отриманої провізії було чайне листя.
Може, ти поклав його не туди.
Ні, я впевнений, що сюди.
Рис…
Тут нікого.
Марсіль!
Кидайте зброю й не ворушіться.
Обговорімо це мирно.
Переклад субтитрів: Сергій Гнатенко