ПІДЗЕМЕЛЛЯ СМАКОТИ
Зрештою це був не просто міф!
Знищене давнє королівство справді існувало!
Це чисте золото.
Неймовірно.
Агов…
Хіба ми не маємо повернутися на поверхню?
Якщо ми хочемо досліджувати, нам слід краще підготуватися.
Годі цієї маячні.
Сенші,
ти впевнений, що у твоїх венах тече залізо?
Не примушуй себе.
Чекай тут.
Я теж хочу золота!
Я жахливо боявся, що мене залишать, тож збрехав.
Те місце не давало мені спокою.
І хоча багато хто з моєї групи від самого початку мав високі амбіції,
вони тоді дивно поводилися.
Їхні очі світилися в темряві,
і вони заходили дедалі глибше, наче їх щось тягнуло.
А потім це раптом почалося.
Що сталося?
Монстр!
Гігантська птаха-монстр з'явилася нізвідки
й забрала нашого Тотана!
Це не просто якісь старі руїни.
Вони перетворилися на підземелля!
Коли страх повернув усіх до тями,
ми зрозуміли, що загубили шлях назад.
Що як ми тут опинилися в пастці?
У всіх підземеллях є вихід на поверхню.
Зберігаймо спокій і шукаймо цей вихід.
Ми все блукали підземеллям, уникаючи будь-яких монстрів.
Цікаво те, що коли ми були спраглі, ми натрапляли на джерела.
Коли ми виснажувалися, з'являлися кімнати для відпочинку.
Декого навіть спокусила вродлива жінка в тінях.
Зрештою в нас закінчилася їжа.
Якщо ми так блукатимемо й далі, ми помремо від голоду.
Ми маємо знайти якусь їжу, навіть якщо треба буде битися.
Якусь їжу?
Навіть монстри мають чимось харчуватися.
Інваре, Брігане!
Використовуйте щити, щоб захищатися.
Ми з Нуллом відбиватимемося від монстрів нашою зброєю.
Сенші…
Ти не висовуйся й складай мапу цієї місцини.
Уперед!
Птаха-монстр знову з'явилася!
Ця клята істота літає занадто швидко.
Наступного разу я піду з вами по їжу!
Ні, ти нас лише сповільнюватимеш.
Ми знайшли їжу.
Ось, тримай.
Хоча я й не виснажувався, я все одно зголоднів.
Я почувався таким жалюгідним.
Наші щоденні пошуки їжі стали важливішими, ніж пошук виходу.
Та птаха невтомно наступала нам на п'яти.
Після кожного бою нас ставало все менше.
Зрештою, коли було нічого їсти,
нам довелося вбити нашого коня.
Орел із чотирма лапами… помилки бути не може.
Це монстр, що називається Грифоном.
Чому він до нас так причепився?
Не здається, що він голодний абощо.
Певно, йому просто до вподоби вбивати.
Кажуть, це природно для монстрів.
Не хвилюйся.
Наступного разу, коли він з'явиться, ми його запечемо й з'їмо.
Ось. Будь удячним Анні й наїдайся.
Що з тобою не так,
чому віддаєш найбільшу порцію тому марному негіднику?
Йому лише 36, і він ще має рости.
Наш обов'язок як дорослих піклуватися про нього.
Ми не можемо собі це дозволити!
Нам прийде кінець, коли ми не зможемо наглядати за наступним поколінням!
Я такий голодний.
Якщо в моїх венах справді тече залізо,
цікаво, чи зможу я їсти каміння.
Агов!
У тебе є схованка з їжею, чи не так?
Припини! Що на тебе найшло?
От негідник!
Поговорімо зовні.
Ти лякаєш Сенші.
-Скільки ще повторювати? -Слухай! Замовкни!
Крики ставали все гучнішими.
Я чув звуки сутички й кілька криків.
Потім запанувала моторошна тиша.
Що сталося?
Де Бріган?
Залишайся тут!
Не дивися назовні.
На нас напав Грифон.
Я вбив Грифона, але Бріган миттєво помер.
Коли я подивився на голову Гілліна,
у його шоломі була вм'ятина, наче його вдарили тупим предметом.
З'їмо Грифона.
Якщо ми його почистимо й зробимо з нього суп,
ми проживемо ще кілька днів.
Суп із Грифона, просто звареного у воді, пахнув дичиною, а м'ясо було жорстким.
Він був жахливим на смак.
Але я напружено жував
й повільно ковтав, не поспішав.
Гіллін сказав, що йде за покликом природи,
й непевним кроком вийшов назовні.
Але він так і не повернувся.
Я залишився зовсім один.
Мені забракло хоробрості подивитися за двері,
і я не міг покинути кімнату.
Я виживав завдяки м'ясу, яке залишилося,
і розглядав мапи, які намалював.
Зрештою я помітив закономірність у символах, викарбуваних на стінах.
Коли я нарешті наважився вийти з кімнати…
там не було жодного тіла.
Певно, їх без залишку поглинули різноманітні істоти.
Пізніше мене схопили орки
й певний час тримали бранцем у їхньому поселенні.
Але коли я спробував із ними поговорити, вони виявилися доволі непоганими.
За те, що я навчив їх давній гномській,
вони навчили мене відрізняти їстівні та отруйні гриби
і як поводитися при зустрічах із монстрами.
І саме так…
Я дістався до поверхні.
Але після всього, що сталося,
я не зміг знайти в собі сили повернутися до рідного міста.
Тож я жив поруч із підземеллям чи на його верхніх рівнях.
Зрештою місто з поверхні з'єдналося з підземеллям
і вниз почало спускатися чимало шукачів пригод.
Мене ніяк не відпускала думка,
чи справді м'ясо, яке я з'їв, походило від Грифона.
Щоразу, коли я їм, мене не відпускає смак того супу.
Жоден інший монстр так не смакував.
Саме тому я втік від Грифона.
Я боюся дізнатися правду.
Я й гадки не мала…
Сенші…
Тоді чому б не скуштувати Грифона?
-Га? -Га?
Я веду до того, що для нього жахливо
постійно це згадувати щоразу, коли він їсть, решту життя.
Якщо смак однаковий, він зможе розслабитися.
А якщо він зовсім інший,
ну, дуже шкода, але, принаймні, це його вже не мучитиме.
Це його мучитиме ще більше.
Що з ним?
Як уважаєш, Сенші?
Ти маєш рацію.
Я маю його скуштувати.
Сенші…
Тоді гаразд!
Повторімо приготування якомога точніше.
Ми наріжемо м'ясо, майже нічого з ним не зробивши.
Оскільки верх і низ тіла можуть бути зовсім різні на смак,
візьмемо шматки з обох.
Ти просто хочеш його з'їсти.
Оце вражаючі м'язи.
Він не просто так хижий.
Чому Грифон так невтомно переслідував Сенші та його групу?
Може, він убивав людей, але він не надто хотів їх їсти.
Однак у них був кінь.
Може, це й причина.
Грифони люблять їсти коней.
Але тоді чому він не напав на коня одразу?
Гадки не маю.
Я закип'ячу трохи води.
Зброя Грифона — його передні кігті й дзьоб.
Вони не можуть залишити вм'ятину, як від удару тупим предметом.
Тож те, що вбило Брігана, певно, було не Грифоном.
Але як щодо інших трьох?
Точнісінько як ми прийняли Грифона за Фалін,
може, це був узагалі інший монстр.
Є багато великих монстрів із крилами.
Кокаткрікс, Василіск, Гарпія, Сирена,
Пегас, Сімург і Рух.
У кого з них є зброя, що нагадує тупий предмет?
Вода закипіла.
Просто залишити її кипіти?
Додати інші інгредієнти?
Ні, це все.
Це буде несмачний суп.
Було б добре мати якийсь гарнір.
До речі, ти згадував, що орки навчили тебе розрізняти гриби.
Та ти вперше бачиш ці гриби?
Так, я їх ніколи раніше не бачив.
Марсіль, решту я залишаю на тебе.
-Га? Агов! -Га?
Ти зайшов так далеко, а тепер відступаєш?
Як легковажно!
Гаразд, тоді забудь.
Це все одно не допоможе Сенші.
Ні, ми зайшли так далеко, тож дозволь спробувати.
Я прийму будь-яку істину, що на мене чекає.
СУП ІЗ ГРИФОНА (З ВЕРХІВКИ ТІЛА) (З НИЗУ ТІЛА)
Готово.
Це…
зовсім не схоже на те, що я їв того дня.
Певно, тоді я їв…
Ти маєш на увазі…
Усе гаразд.
Тягар знято.
Певно, Гіллін хотів, щоб я вижив будь-якою ціною.
Я нестиму це бажання далі.
Лайосе, дурню!
Що ти наробив?
М'ясо Грифона дуже схоже на дичину й жорстке.
Крім того, післясмак просто огидний.
Саме так.
Того дня Сенші їв не Грифона.
Але це була й не людська плоть!
Їх атакував Гіппогриф, а не Грифон.
Гіппогриф?
На відміну від Грифона, у котрого низ тіла лева,
Гіппогриф близький родич коней.
Певно, він за ними гнався, бо в них був кінь.
Може, йому було цікаво, чи був сезон парування.
Крім того, у Гіппогрифа є зброя, якої бракує Грифону.
Задні ноги з копитами.
Його удар міг порвати метал, залишивши велику діру.
Запевняю тебе, Сенші!
Якщо того дня ти їв Гіппогрифа,
природно, що його смак відрізнявся від цього супу.
Дякую, Лайосе.
Мені трохи легше від того, що я це почув.
Хоча немає жодного способу підтвердити те, як смакує Гіппогриф.
Тоді дізнаймося.
-Га? -Га?
Порівняймо його з м'ясом Гіппогрифа.
Думала, ти все закінчиш якось так:
«Правда залишається непевною, але тепер є проблиск надії».
Я веду до того, що де ми взагалі знайдемо м'ясо Гіппогрифа?
Ну,
у нас є Гіппогриф просто тут!
Ходили повідомлення, що один жив у цьому підземеллі.
Тоді чому ми його не помітили?
Бо билися з Грифоном, якого навіть не має бути в цьому підземеллі.
Чому так?
Бо присутність спільника все ускладнила.
«Спільника»?
Перемінники.
Якщо подумати, ця легенда походить із твого рідного міста.
Колись чув про Дітей Перемінників?
Це феномен, коли дітей підміняють монстрами.
Дитина, що йде погратися в лісі, повертається додому ідентичним тролем.
Довгий час уважали, що це певна магія.
Але нещодавно
відкрили, що в цьому винні монстри, схожі на гриби.
Тих, хто заходить в їхнє коло, спіткають малопомітні зміни.
Коли люди це дізналися,
вони винищили ці гриби, і тепер вони рідкісні.
Тільки подумати, що ми знайшли їх тут.
Те, як Грифон схопив Сенші, але не з'їв його.
Точний удар, що вбив Фамільяра.
Імовірно, що Грифон, з яким ми билися, насправді був…
Дізнаймося.
Поставте м'ясо Грифона у магічне коло Перемінників.
М'ясо виглядає інакше.
Воно пронизане жиром і виглядає смачним.
Гаразд, зробімо з нього суп.
СУП ІЗ ГІППОГРИФА
Сенші?
Ну, смак може відрізнятися, виходячи з умов та оточення,
тож я б не переймався цим…
Ні. Справа не в тому.
Я вже давно
хотів знову скуштувати цей суп.
Дякую вам усім.
Дякую.
Довге проживання в цьому підземеллі змусило мене зрозуміти одне.
Це підземелля сильно відгукується на бажання людини,
чи то багатство, знання чи слава.
Воно прихищає таких, як орки, кому від нього нічого не треба.
Але тієї миті, коли чогось забажаєш, воно показує свої ікла.
Віднині
ви не тільки прагнутимете врятувати Фалін, а ще шукатимете
божевільного мага й Крилатого Лева.
Відгук підземелля буде ще жорсткішим.
Та все ж
є багато такого, чого я хочу вас навчити.
Ви візьмете мене з собою?
Звісно!
Гаразд, усі!
Ходімо!
Як ви всі почуваєтеся?
Мені холодно.
Може, я не виживу.
Певно, ми отруїлися їжею, так?
Ми ж усіляке їли.
Але ми не можемо тут померти.
Фалін…
Як давно я був непритомним?
Почуваюся легшим.
Харчове отруєння минуло?
Добре.
Я боявся, що…
Що відбувається?
Марсіль.
Поглянь на мене.
Моє тіло тобі не видається дивним?
Марсіль теж зменшилася!
Сенші, усе кепсько!
Прокидайся! Сен…
Хто ти?
Через що весь цей галас?
Чіл…
Пане Чілчаку?
Здається, ми зайшли на Перемінників.
Як це взагалі можливо?
Вони перетворили Грифона на Гіппогрифа.
Вони можуть це робити з людьми.
Я тепер гном.
Сенші — ельф.
Марсіль — напіврослик?
А Чілчак — високорослик.
Ізуцумі…
собака.
Ні, думаю, вона кобольд.
Кобольд із вухами кішки.
А тепер
як нам повернути свої тіла?
Треба буде відстежити свої сліди.
Якщо ввійдемо до кола грибів, зможемо все повернути, так?
Це моє припущення,
але подивімося зовні.
Шлях змінився.
Поки нам було зле я ніяк не могла припинити труситися.
Кажеш, це трусилося підземелля, а не моє тіло?
Не впевнений, що ми знайдемо шлях назад,
але повернімося до резервуару.
Спорядження здається дуже легким.
Марсіль, я понесу трохи твоїх речей.
Дякую.
Мені подобається це тіло.
Я добре бачу в темряві.
Може, тепер навіть зможу перемогти Намарі в армреслінгу.
Чілчаку, як тобі твоє тіло?
Таке відчуття, наче я загорнутий у тяжку, прозору й товсту мембрану.
То твої відчуття притуплено?
Так.
Але це на диво заспокоює.
О, а ще приємно дивитися на вас згори вниз.
Стривайте, ці двері…
Гм, саме сюди ми прямували спочатку!
Це найглибша точка, так?
Ми збиралися повернути назад, але зрештою пішли вперед.
Хтось розбивав тут табір.
Здається, тут були інші шукачі пригод.
Думаєш, вони можуть знати, як нас виправити?
Сумніваюся, що вони минули ці двері.
Можливо, вони вже телепортувалися на поверхню.
Що нам тоді робити?
Я думав…
чому б нам не продовжити шукати Крилатого Лева ось так?
Га?
Здається, підземелля не збирається нас відпускати.
Натомість тому, щоб витрачати час на спротив, може бути швидше піти далі.
Звісно,
щойно ми повернемося на поверхню, там точно буде купа варіантів.
Я не кажу, щоб ми залишалися такими навіки.
Абсурд!
Лише тому, що ти став представником раси довгожителів…
Він має рацію.
Мені це поки не приносило незручностей.
То й що, що тепер у нас трохи інший розмір вух?
Скажімо, ми підемо далі.
Який у нас план щодо цих дверей?
Усі метушаться, бо вони не відчиняються, так?
Думаєш, ти зможеш їх відчинити, Чілчаку?
Ну, мені б треба було спочатку мати замок.
Думаю, ними керує магія.
Я відчуваю, що ними тече магія,
але її розшифрування вимагало б часу, обладнання й грошей.
Яааде, що нам із ними робити?
Допоможи, Крилатий Леве!
-Агов! -Агов!
Агов!
Лайосе, щось проростає!
Кенске?
Чому він росте?
Я думав, що його вбив жорсткий мороз.
Двері…
Думаєш, нам допомагає Крилатий Лев?
Можливо, це завдяки Яааду.
Треба їм однаково подякувати.
-Дякую, Леве чи Яааде! -Дякую, Леве чи Яааде!
Там! Мені здалося, я бачила, як щось рухалося!
Це Ґарґулья!
Ось і вона!
Як бачите, Ґарґульї — кам'яні статуї, що рухаються.
Від ударів по ним тільки зашкодиш собі, тож будьте обережними.
Я тут нічого не можу вдіяти.
Я відступлю, щоб не заважати їм.
Га? Чому вона женеться за мною?
Бо ти найбільше виділяєшся!
Ти великий, тому ти теж маєш битися!
Не кажи дурниць! Я не можу…
Чілчаку!
Усе гаразд! Це було не пряме влучання…
Марсіль?
Усе обертається в кольорах райдуги.
Це слабкість від мани? Після єдиної атаки?
Кепсько.
Ізуцумі, прикривай Чілчаку спину.
Стояти!
Ні, Ізуцумі.
Не рухайся, поки я не скажу!
Гучні звуки й запах крові її сильно збуджують.
Якщо вона почне битися, то не зупиниться, поки не помре.
Сенші, хапай казан!
Сенші? Чому в тебе пусті руки?
Бо він надто важкий.
Облиш. Меч і казан здаються значно легшими, ніж зазвичай.
Якщо так піде й далі, я переможу й самотужки.
Тільки…
як це пояснити?
Це тіло…
дуже виснажує!
Прокляття, ми програємо.
Забирайтеся звідси всі!
Сенші, неси Марсіль і прямуй за двері.
Ізуцумі.
Іди за цим дзвіночком!
Чілчаку, візьми цю кришку від казана!
Тікайте!
О ні.
Це тіло дуже незручне.
І тепер нам ніяк не повернутися.
Цьому не зарадиш.
Просто сподіваймося, що ці гриби ростуть попереду.
Це справжня реліквія гномів.
Ці гриби ростуть і тут?
Тут дуже спекотно.
Може, слід почати готувати.
Тепер я розумію, чому Сенші раптом починає готувати.
Це тіло дуже голодніє.
Однак я жодного разу не бачив, щоб Намарі зненацька починала готувати.
Готівля ідеальна, щоб пізнати себе.
Ретельно замісіть муку, воду, сіль і яйце
й дайте постояти.
Тим часом змішайте нарізані цибулю й інші овочі з фаршем
і добре перемішайте.
Зробіть із тіста, що постояло, довгу палицю.
Наріжте на рівні шматки
й тонко розкачайте кожен шматочок.
Розмістіть начинку на тісті, а потім загорніть її.
Загортайте далі.
Дивно.
Робота в тиші допомагає мені заспокоїтися.
Хіба ми не забагато приготували?
Вийшло дуже гарно.
Готово.
ВАРЕНИКИ З ГІППОГРИФА
Форма схожа, але запах зовсім інший.
Якось дивно.
У них немає ні картоплі, ні сиру, так?
У моєму рідному місті ми їх зазвичай смажимо.
-Налітаймо. -Налітаймо.
Обережно, не попечися.
Треба казати раніше!
Це лише мені здається,
чи вони на диво смачні?
Расові відмінності впливають і на смак?
Ні, думаю, усім це здалося б смачним.
Дивно, чи не так?
У кожному регіоні й у кожної раси свої способи приготування вареників,
та вони всі дуже добре смакують.
Точно!
Це дуже схоже на нас зараз.
Хоча дещо й змінилося, ми досі залишаємося собою.
У нас усе вийде.
Це все гарно підсумовує, так?
Тільки в тебе в голові.
Хай там як, це місце дивне.
Цікаво, що це.
Це оборонна споруда, побудована гномами, так?
Оборонна?
З тих часів, коли ельфи й гноми воювали.
Тебе цьому не вчили в школі?
Вони змагалися в розробці дедалі більш складних технологій,
що зрештою призвело до катастрофи.
Ельфи й гноми бояться, що історія повториться,
тому вони такі жорсткі, коли йдеться про технології підземелля.
Особливо в цьому підземеллі, де перетинається багато культур,
тож я вважаю, що буде чимало конфліктів, коли з'являться ельфи.
Так, щодо цього.
Якщо в нас виникнуть проблеми з ельфами, ти ж щось зможеш удіяти, так?
Га? Чому я?
Ти казала, твоя мама працювала при дворі.
У тебе є зв'язки?
Ну…
Облиште.
Хай там як, зараз вона напіврослик.
Якщо хтось і вестиме переговори з ельфами, то це Сенші.
Я зроблю, що зможу.
Власне, нам слід і далі шукати спосіб усе повернути, як було.
-Згода. -Згода.
Переклад субтитрів: Сергій Гнатенко