Jag kopplar till transplantationsteamet.
Hej, doktorn. Berätta om patienten.
Hon kommer in för trötthet och gulsot.
Hon blev gul och åkte in till sjukhuset.
Tror du att det är autoimmunt?
Jag tror att det är autoimmunt. Och nu blir hon sämre.
Det här är ett krismöte för gruppen för transplantationslistan,
för den här unga kvinnan blir allt sjukare.
Hon har akut leversvikt, autoimmun.
Är alla för att patienten ska bli prio ett?
Absolut.
Så patienten är nu prio ett som är landets högsta prioritet.
Från och med nu ska vi leta efter en lever.
Om man plötsligt får en leversjukdom kan man inte kompensera.
Först blir man förvirrad.
Till slut vet hon inte vad hon heter.
Hon är klasslärare och har två små barn.
- Vad heter dina barn? - Mia och Taylor.
Hur gamla är de?
Sju och...
Okej. Det är okej.
Snart kan hon inte tala, och sen måste hon bli intuberad.
Det här är det naturliga förloppet i en leversvikt.
Det är bråttom.
Om vi inte hittar ett organ inom 48-72 timmar,
kommer hon att gå till Gud.
- Vi ska hitta en bra lever. - Tack.
- Den första som dyker upp är hennes. - Vi ska hitta en.
Knäpp jackan. Fixa kragen.
- Tack. - Det ser bra ut. Nu går vi.
Vacker dag.
Tunnelbanan är fullpackad, restaurangerna är fulla.
Det ser bra ut.
Äntligen.
- Där är han. - Hur mår du?
- Tack så mycket. - Trevligt att se er båda.
Hur var bilfärden hit?
Det var väldigt trevligt. De lät mig inte köra.
Jag kör för fort.
Vi är välsignade att vara här. Jag har tur.
- Jag vill bara visa några bilder. - Okej.
Så när jag tittar på dig från sidan här.
Pappa, du ser att det är en profilbild.
- Och här är tumören. - Wow.
- Får jag röra? - Visst.
Det är den här.
Ser du i mitten där det är rött, och börjar vara infekterat?
Det är problemet.
Det här blev en nödsituation.
Massan växer så fort att den börjar erodera genom hans hårbotten,
så han fick köra hit från Kentucky.
Det här är cancer.
Vad som är fascinerande och svårt med detta fall
är att den har metastaserat till lungan.
Det är anmärkningsvärt,
det händer mycket sällan att den lämnar hjärnan.
Så vi ska ta allt det här,
och sen ska vi ta ut tumören ur hjärnan.
Jag vet att du vill fråga om lungan.
Vi tar itu med det efter en PET-skanning.
- Minns du att vi pratade om det? - Ja.
Jag känner mig trygg här.
Jag är så glad över det här.
Vi uppskattar ditt förtroende.
Vi ska skydda honom.
Vilken atmosfär. Hela hans familj utstrålar sån optimism.
Jag bad honom komma och han sa genast ja.
Otroligt mod, och förhoppningsvis har han ett liv framför sig.
Och du är väldigt nervös.
Tack för att ni är här.
Jag hade inte velat nåt annat.
- Vad gör du i helgen? - Sover.
Jag sa ju det.
- Jag tar en dag för psykisk hälsa. - Vaccinet?
- Kroppen måste återhämta sig. - Du är konstig.
Jag sover inte tillräckligt.
Jag försöker att oavsett vad,
åka hem, ta en dusch, ta på pyjamas och lägga mig.
Om du vill prata, prata med mig i min säng.
Om du vill ha en ursäkt för att vara ute och...
- Kan ni åka till en olycka? - Huvudskada.
Ett par kvarter, eller hur?
Där borta.
Var är barnet? Jäklar.
- Han gråter. -Åh nej, det är en till, Kristina.
Han har ett stort hematom på huvudet.
Var försiktig när du stiger ur. Sätt på dig masken.
Rör dig inte. Jag vill att du sitter. Titta på mig.
Jag vill att du sitter och är stilla. Du är duktig.
Vilken skola går du i?
Har de symtom? Ring en till ambulans.
Vi behöver tre.
Begär ytterligare två ambulanser, HLR till platsen. Två patienter till.
De är här, Kris. De är här.
Försök lugna dig.
- Oroa dig inte. - Vi hjälper dig.
- Kan du ringa föräldern? - Jag hjälper dig.
Vicky, jag behöver mäta blodtrycket.
- Okej. - Vi måste åka.
Han måste till traumacentret nu. Nu. Vi måste lämna platsen.
Kan vi kolla direkt?
Krama min hand, kan du krama den?
Är det okej? Gör det ont här? Här nere, då?
Varje dag i 20 år har jag börjat dagen kl. 05.30.
När jag var studerande var det kl. 04.00.
Men jag dricker mitt kubanska kaffe...
...och sätter igång.
Vilket namn gav du henne?
- Har ni ett namn? - Elliana.
Elliana? Okej.
Jag ska prata med teamet,
och vi ska se över hennes medicinska information,
och sen går vi till operationssalen.
Vi ska fatta ett slutligt beslut,
men jag tror det blir toraktomi och sen...
Vi kommer att använda ett transplantat beroende på defektens storlek.
Det blir inte titthålskirurgi.
Det blir öppen kirurgi, på grund av barnets storlek.
Okej.
Vi ska fixa ett diafragmabråck
hos en liten för tidigt född baby som väger 1,8 kilo,
och är mindre än en vecka gammal.
Det var inte säkert att hon skulle överleva när det hittades.
Man såg på ett ultraljud innan hon föddes, ett hål i diafragman.
Jag ser en del av levern här i brösthålan,
och alla tarmarna i de här grå hålen.
Och hjärtat har knuffats ut ur bröstet till andra sidan.
Så vårt jobb idag blir att trycka tillbaka allt det här
och ge hjärtat och lungorna det rum de behöver för att fungera,
så att vi en dag får se henne på hennes bröllop.
"Hej då, mamma och pappa. Jag är snart tillbaka."
Vi ses snart, okej?
Medic 99. Anländer om åtta minuter.
Jag har en 11-årig pojke med en huvudskada efter en bilolycka.
Han har ett stort hematom på pannloben.
Han verkar slö, men är vaken och orienterad.
Låt mig se din bula.
Du måste hålla ögonen öppna.
Han är inte helt vaken.
Vi tror att han behöver omedelbar vård.
Det är ett barn som man vill att ska känna sig trygga. Det är läskigt för dem.
Allt detta är ett kaos i deras huvud,
så vi försöker alltid hålla dem lugna,
men det spelar ingen roll hur mycket man förklarar situationen för dem.
De kommer inte att vara okej med alla sirener, poliser, folk,
och främlingar.
Jag försöker komma dit säkert,
och förhoppningsvis kommer han att klara sig.
Du måste hålla dig vaken, för du kanske har hjärnskakning.
Du måste hålla ögonen öppna.
Det går bra, du är okej.
Jennifer hamnade i koma till följd av fulminant leversvikt,
där levern stängs av och slutar fungera.
Hon ligger på operationsbordet.
Om hon inte får en transplantation snart, kommer trycket att byggas upp i huvudet,
hennes hjärna sväller ut ur skallen, och det återhämtar man sig inte från.
Man får antingen en livslång hjärnskada eller mer troligt så dör man.
Lyckligtvis hittade vi en lever.
Klockan har börjat ticka och det är en kamp mot tiden.
- Ha en bra dag. - Tack.
Vi ska till en annan delstat för att hämta ett organ.
Det finns ingen bra donatorhistoria.
Det är alltid nån som tyvärr, som i det här fallet, är hjärndöd.
Och familjen var modig
och omtänksam nog att säga att de vill donera organen till nån annan.
Den här kvinnan försämrades fort.
Ja. Andelen donatorer under 35 år
som är narkomaner är 75 %. Det är mycket mer än trauman.
Folk har varit hemma och drog- och alkoholmissbruk har ökat.
Så vi gör en triumf av motgångar.
AMBULANSINFART
Hjärnan är fixerad i en hård skalle.
Det här är en ask. Och vi har en enkel regel.
Det finns bara tre saker i lådan. Ryggmärgsvätska, hjärna och blod.
Och om någon av dem ökar, är du ändå kvar i den här fasta asken.
Hjärntumörer brukar vara brådskande,
vilket betyder att patienten är döende, de är under press.
Vi måste ta ut tumören, för den kan orsaka tryck i hjärnan,
och vi måste se till att patienten börjar behandlingen direkt.
Dr Fenris.
Boockvar, ett nöje, som alltid.
- Mannen. - Det ser bra ut.
- Hur var natten? - Den var bra, jag vilade.
- Jag sov, mediterade mycket och mår bra. - Hur mediterar du?
Jag gör Qigong när jag har tid att göra rörelserna.
Jag har andningsövningar, jag ber lite, och sånt.
Vi ska göra lite mindfulness i operationssalen.
Vi gör det före varje fall, så du får ett extra ögonblick.
Jag uppskattar det.
Hela världen ber för dig idag, Marcos.
För Marcos. Han kommer att uppskatta det.
- Riktigt trevlig kille. - Den trevligaste.
Gör alla rätta saker,
och får den värsta sortens cancer som finns.
Det är hemskt.
Jag förstår inte varför. Vapen är farliga.
Det här är vad de kan göra.
Han var med sina vänner. Så vitt jag vet hade de samlats.
Jag har ingen information om det bara var en skjutning...
Det är allt jag vet just nu.
Om du kan hjälpa till med Josh kan jag presentera dig för mamman.
Japp.
Så han har flera skottskador,
stabiliserades först och har en öppen buk.
Han kanske är redo för att sys. Annars kan du ta en titt.
Om du behöver mig, säg till så kommer jag.
- Charlotte, tycker du att det räcker? - Ja. Han är redan sederad.
Okej. Jag pratar med mamman.
Hej. Planen är att öppna magen som redan är öppen,
men vi tar av förbandet, sköljer ut allt blod, tittar på magen,
levern, diafragman, och ser till att reparationerna är intakta.
Om det blir fler blödningar, tar vi hand om det,
för vi vet att det kommer blod från dränaget i magen.
Vi vill se att vi inte missar nåt, och sen lägga på förbandet igen.
Han klarar sig. Vi ser massor av skottskador
så vi vet att han kommer att klara sig.
- Han är en kämpe. - Det är han. Vi tar väl hand om honom.
Joshua sköts flera gånger.
Och nu kämpar han för sitt liv.
Många av kulorna finns inte kvar i kroppen,
de träffar alla organ och går ut.
Det är typiskt för vad vi ser.
Hur lever man i ett samhälle
där man ständigt löper risk att utsättas för våld?
Det finns ett skottsår här och här.
Det var här skadorna på diafragman skedde, mjälten, levern, magen.
Flera skottskador på många andra ställen.
Är de för infekterade? De är infekterade.
När vi tog pojken till akuten, väntade hans mamma där på honom.
Det fick honom att må bättre.
När man går till ambulansen är man redo för nästa samtal,
men man tänker alltid: "Jag undrar vad som hände med patienten."
Vi får inte se resultatet, om de åkte hem.
När det gäller barn är det alltid svårt.
De är så sårbara.
Det berör alltid en del av hjärtat.
Speciellt nu.
- Du ser blek ut, är du okej? - Jag är okej.
Säg till om du inte är det.
Jag är okej. Jag tror att du bara vill ge mig dropp.
Det vill jag. Bara ge dig dropp lite snabbt.
- Jaså? - Ja.
Centralen till lufttransport.
North Shore Universitys transplantationsteam är i luften.
Flygtid en timme, 11 minuter. Kom.
Nu försöker vi anpassa tiden rätt.
Vi vill inte göra nåt med patienten som får levern
förrän vi ser levern och ser att den passar.
En lever är livsduglig i 14 timmar. Vi föredrar mindre än tio.
Den fungerar bättre ju snabbare den återfylls med blod.
Vi ska hämta levern.
Det kommer att finnas nån där som tar hjärtat, bukspottkörteln och njurarna.
Så det borde finnas tre lag där som samarbetar för att hämta organen.
Men vi ska ta varsitt organ så att vi inte kommer i vägen för varandra.
Det handlar om en timmes flygning,
bilfärden till sjukhuset, och sen återvända till vårt sjukhus.
Så det är tidsbegränsningarna
som vi ska minimera så mycket vi kan, det vi kan kontrollera.
Det har hänt ett par gånger att vi landat utan att ha nån transport.
Därför måste man alltid samordna med koordinatorn
för att se till att allt är bra.
- De tog oss till fel flygplats. - Vad är det?
Vet nån hur långt det är till sjukhuset?
- Jag vet inte. - Vi frågar ambulansen.
Hej. Operationen är lite försenad till 12.30 nu.
Jag antar att ett av de andra teamen var sena,
men jag håller er uppdaterade.
Ett av problemen med så många team, är att tiderna påverkas.
Till skillnad från njursvikt där det finns dialys,
finns det ingen leverdialys,
och det finns ingen ersättning för en levertransplantation.
Miss Perez är i leverkoma, och man klarar inte av leverkoma så länge.
Vi har öppnat.
Sug här borta till mig.
Hon blöder.
Hon förlorade mycket.
Hennes hjärna kan svälla.
Har vi mindre lappar än så här?
Vill vi ha en millimeter tjocka?
- För en 1,8 kilos bebis. - Ja.
Hålet vi ska fixa är i förhållande till barnet stort,
men i verkligheten är det en liten öppning.
Det kommer att bli ett lagarbete mellan narkosläkaren och kirurger,
för vi pressar på hjärtat, lungorna och levern.
Allt det kan påverka blodcirkulationen och riskera barnets liv.
Jag måste göra nåt med hans lilla arm.
Vi ska öppna upp här i bröstkorgen, för att vrida levern,
som vi tror är här uppe, ner mot magen.
Det finns ingen lever här nu.
Det är grejen med en sån här operation.
Det går inte att ta MRI eller CT som vi gör hos stora vuxna.
Så jag vet inte vad jag kommer att hitta.
Vi ska bara dyka ner i bröstet.
Nu ska vi öppna och det här är ovanligt.
Vi öppnar bröstkorgen och ser tarmar.
Jag vill inte se dem, för jag vill inte skada dem,
så jag ska försöka se om jag kan stoppa ner dem lite
utan att sätta alltför mycket press på hjärtat.
Jag ska försöka flytta innehållet till buken nu.
Okej, där är hjärtat.
Kan jag få en till gasvävsrulle?
Vi sätter lite press på lungorna och hjärtat. Säg om vi ska ta bort det.
Låt oss börja öppna det vi kan öppna. Lite här borta.
Jag ska försöka använda levern till att blockera tarmen,
om barnet klarar av vridningen.
Har du nåt längre om vi behöver det?
Det är ett privilegium att få hjälpa de som behöver det.
Jag behöver nåt tunnare.
Jag upptäckte att när jag vårdade barn var det som en högre nivå.
För när nån ger en sitt barn,
kände jag verkligen ansvaret och privilegiet
att få göra nåt viktigt.
Tanken att man inte bara räddar nåns liv,
utan när det handlar om barn, så räddar man en livstid.
Jag trodde att de var i högra övre kvadranten.
Det största problemet är att det fortfarande dränerar blod
från det tillfälliga förbandet över hans mage.
Han är fortfarande väldigt sjuk.
Okej. Försiktigt.
Okej, så där.
- De här är hemskt. - Riktigt illa.
Jösses, man ser en ganska stor leverskada.
Jag ser ingen aktiv blödning.
Ropa inte hej... Lyft upp.
Det finns en här också.
Vi måste få ut alla dukar. De stoppade blödningen.
Vi ska inte förstöra nåt.
Det blöder där, ser du? Det är färskt.
Den rör vi inte.
Där nere, sug. Där.
-Är det ett hål? - Ja, ett till.
Det är mycket blod i magen.
Vi lämnar dukarna här, för de kontrollerar leverblödningen.
Vi har sköljt ur, stabiliserat och vi återvänder om ett par dagar.
Förhoppningsvis är det tillräckligt och vi kan stänga buken.
Som ni kan se är det tätt nu
och vi måste sy fast för att se om blod tränger fram.
Förhoppningsvis återhämtar sig hans kropp så att vi kan stänga buken.
Det är vad vi hoppas på.
Okej, skallbenet är av.
-Åh. - Den verkar ha dragit sig tillbaka.
- Det här ser ut som kranioplastik. - Ja, som en...
Åh, Marcos.
Skicka den här till odling, hjärnhinna.
Den här lilla tumören...
Det blir konstigare, det här fallet.
Inget ser normalt ut här. Det här är tumör.
Släpp ner bordet hela vägen, vi använder mikroskopet.
Det här är mycket mer upprörande än förut.
Med det jag ser,
och det vi har i lungorna, på skallen och hur fort det växer,
tror jag inte att han kan leva mer än sex till tolv månader.
Jag insåg inte att sjukdomen var så omfattande intrakraniellt.
Brian, vi lämnade in vår flygplan. Vi börjar nedstigningen.
Bra.
- Dr Teperman? - Ja?
De började operera kl. 15.09.
- Okej, tack. - Sug här.
De kallar på mig igen.
Okej, bra.
- Dr Grodstein? - Ja, det är jag.
Jag pratade med dr Winnick. Han lämnar sjukhuset om fem minuter.
Det är väldigt stressigt medan vi väntar på levern.
Vi måste synkronisera operationerna noga,
för levern kan bara vara utanför kroppen en viss tid.
Vi ber att hennes hjärna stannar där den är
och att vi kan få in den nya levern snabbt,
så att den sänker trycket i hennes huvud och att hon vaknar.
Varför tar dr Winnick så lång tid? Vet han inte att vi opererar?
Nu måste vi få tillbaka den så snart vi kan, så att de kan sy in den.
De har redan börjat och när vi kommer dit
fixar vi till den så att den är klar utan fler förseningar.
- Har de börjat flyga än? - Inte än.
Det finns ingen anledning att ta ut levern förrän den är här.
Var är Winnick?
Titta på det här.
Han ska visa oss var planet är. Det här är appen.
Planerat. De har inte lyft än.
Det var vindar på 27 m/s i New York.
Nej, jag förstår. De blev försenade och vi var snabbare.
I normala fall syr de in den så fort jag gått, men det finns ingen lever ännu.
Jag ska gå.
Det händer att patienten inte vaknar.
Man skickar iväg ett team, gör operationen,
och så vaknar de inte efteråt.
Hallå.
Inget. Ja, men de har inte landat.
Vi är redo att skära ut levern, men vill du beställa italiensk mat?
Jag tycker att det ser bra ut.
Och den här positionen?
Tillbaka till intensiven med respirator.
Tack, allihop. Det var mycket att organisera.
Det tar tio år att utbildas till pediatrisk kirurg.
Nio till tio år, med forskningen och den kliniska utbildningen.
Det finns fler NFL-fotbollsspelare än pediatriska kirurger.
Har ni fler frågor? Förlåt, jag vet inte om ni förstår mig.
Jag vet inte om ni förstår min kubanska dialekt.
Jag vet inte om det gör det svårt.
Vi har vunnit halva striden, men nu måste vi fortsätta.
Det är som ett maraton.
Det är inte en joggingtur. Det är ett maraton.
Det är vanligt att allt inte är rättframt.
Det är troligare att vi har bra och dåliga stunder.
- Okej? - Tack.
Hur mår du? Allt gick bra.
- Får jag använda rummet? - Ja.
Vi tog bort det. Det såg väldigt nedbrutet ut.
Vi förstorade skallöppningen och allt det fixas,
så ni kommer inte att se det mer.
Jag är glad att vi gjorde den större för det fanns en tumör där under.
Och tumören växte i båda riktningarna,
upp genom skallen och ner i hjärnan.
Så jag tog ut allt ur hjärnan.
Om det finns mycket sjukdom nån annanstans,
påverkar det hans överlevnad.
Men vi ställde tillbaka klockan lite med den här operationen,
och med informationen från patologin
kan vi förhoppningsvis hitta nåt som är effektivt.
- Han vill så gärna leva. - Jag vet.
Och det här är ett steg i rätt riktning.
Det är ett hemskt fall.
Tack.
Men mirakel händer ibland.
Vi har sett fall
som har vänt och jag ber att han är en av dem.
Var glad för det han har gjort.
Jag har en organhämtning på Republic Airport,
till North Shore University Hospital.
LEVER HANTERAS VARSAMT
Tack.
Sug till mig, tack.
Är Aaron här?
Han kommer ut ur hissen.
- Kan du hålla upp hans tonsill? - Jag kan inte, den rör sig inte.
- Tack, vi ses där inne. - Kommer du in bakvägen?
Ja, jag ska byta om.
Titta där.
- Har du nåt finare? - Grejen är att inte tappa den.
- Varsågod. - Tack.
Det är en stor lever, Aaron.
En vacker lever. Stor för henne, men det går bra.
Den är livräddande.
Vi måste kolla att det inte finns några hål vi har missat.
- Lew, är du redo? - Redo.
Okej, vi skär långsamt ut den.
Okej, tryck.
Ta ut levern. Fast som en sten.
Hon hade autoimmunhepatit
och blev kanske lite värre av medicin.
Det här är en död lever.
Här. Ursäkta mig.
På väg. Jag behöver en blå handduk där uppe.
Här.
Koppla ihop den här.
Jag ska skicka den här bakom hörnet.
Det är en stor lever.
Kan du sätta ett finger här, så att jag inte måste göra det.
- Visst. Är det här okej? - Ja.
Det räcker med knutar.
- Vi kör 40 knop på det här skeppet. -Är vi knutiga?
Irrigation, tack.
Okej, dra ut den.
Okej, vi kopplar från bypass.
Okej, allt är bra.
Levern är full, den är på rätt plats och den gamla är ute.
Nu måste den göra sitt jobb och ge henne liv.
Vi vet omedelbart. Frågan är om hon vaknar?
Nu söker vi upp hennes familj.
- Det gick väldigt bra. - Okej.
Det var tydliga, omfattande skador på levern och magsäcken.
Vi måste vänta och låta hans kropp återhämta sig.
Om några dagar, omvärderar vi, tvättar, eller syr igen.
- Det är bra. Det är goda nyheter. - Ja.
Vi vet att det finns några kulfragment i armen, vissa nära hjärtat.
Det tar tid att veta vilka bestående skador som kan finnas.
Han kämpar bra och vi är med er.
Vi gjorde i princip en rengöring.
Det är givande att få hjälpa i vården av ett sådant barn,
men det är tröttsamt att se så många av dessa oskyldiga barn skadas av kulor.
Vi får inte alltid chansen att rädda ett liv,
eller se nån återhämta sig efter att ha blivit skjuten så många gånger,
så det är uppmuntrande att se det vi såg idag.
Man tar inte bara ett barn på en resa, utan även föräldrarna.
Ångesten som föräldrarna går igenom när barnet går igenom en hälsokris,
är på en oöverstiglig stressnivå.
Jag älskar dig.
Jag är här hos dig.
Jag går ingenstans, jag tänker inte lämna dig.
Jag är här med dig hela tiden.
Hej, snygging. Hur mår du? Låt oss se om jag klarar det utan...
...att flytta på allt.
Det ser bra ut.
Okej, prinsessan.
Efter tre barn minns jag fortfarande hur man gör.
När hon föddes var vi inte säkra på om hon skulle överleva.
Nu andas hon på egen hand, hennes röntgenbilder ser bra ut
och hjärtat är tillbaka där det hör hemma.
Att se den förvandlingen, känslan av frid hos en mor,
det är det som håller oss igång och får oss att fortsätta.
Och man behöver höga höjder, för dalarna är djupa.
Jag är så trött.
Det här är otroligt.
Titta så fantastisk jag ser ut.
Dr Teperman, du räddade verkligen mitt liv.
Jag är så tacksam mot familjen,
för den här personen gav mig en andra chans till livet.
Och jag vet att det måste ha varit svårt att fatta det beslutet.
Du var sjuk, vi tänkte inte släppa dig.
Hur mår du?
Bra, och du?
Bra, vi är precis klara.
Ja, tack och lov.
Bra. Hur gick det?
Det gick bra.
Vi ses snart.
- Och bebisen? - Han rör sig mycket. Han är hungrig.
Han är hungrig.
- Okej, var försiktig. - Jag älskar dig.
I slutändan tänker jag alltid på alla patienter jag haft.
Ibland bedömer man situationen i huvudet och tänker på det,
vad kan jag göra annorlunda nästa gång?
Det hjälper mig av koppla bort det,
så att jag inte tar det med mig hem.
För det är min familjs egen tid.
Hej, hur mår du?
Hur mår min son?
Medic 88. Vi har ett samtal om en gravid kvinna.
Hon har vaginal blödning.
Talar inte engelska.
Hon var vid medvetande vid samtalet.
På väg till Lenox Hill.
Det här är kod 3.
MARCOS CANCER FORTSATTE ATT SPRIDA SIG SNABBT.
HAN AVLED NÅGRA VECKOR EFTER OPERATIONEN
HOS SIN KÄRLEKSFULLA FAMILJ.
Undertexter: Ulrika Lindfors-Davis