‎...nu sunt zgârieturi pe picioare...
‎Accident de motocicletă, 16 ani, ‎fără pierderea cunoștinței.
‎Cât e tensiunea?
‎- Tensiune 110 cu 88. ‎- Mulțumesc.
‎- Branulă de 20, antecubitală. ‎- Dr. Maguire, vrei lichide?
‎Te doare pe partea stângă?
‎Fără adâncituri, deformări ‎sau zgârieturi pe spate.
‎Radiografie toracică!
‎Ambulanța 85, avem un copil de nouă ani ‎în Brooklyn, Bushwick colț cu Grove.
‎Rană exterioară, ‎produsă de o țepușă de gard.
‎Mama solicită transport la Cohen. ‎Pompierii sunt la fața locului.
‎- Fără pierderea cunoștinței? ‎- Fără.
‎- Te-ai urcat pe gard? De ce? ‎- Să-i arăt mamei.
‎Bine.
‎Dle doctor...
‎Aș zice că are vreo 14 cm.
‎Amice, o să ai nevoie de copci.
‎Transporturi!
‎Zi-le că-i așteptăm la sala de operație ‎și că nu e anesteziat.
‎Aduceți copilul la noi, la Urgențe.
‎Din informațiile primite ‎și din radiografii,
‎se pare că are o baterie blocată ‎pe tractul digestiv, în esofag.
‎Intrăm pe esofag cu endoscopul rigid.
‎E foarte riscant.
‎- Cât de rău arată? ‎- Oribil.
‎Încerc să o scot.
‎- Ai scos-o? ‎- Da.
‎Mulțumesc.
‎CENTRUL MEDICAL COHEN PENTRU COPII
‎SERVICIUL DE URGENȚE
‎EPISODUL 05 ‎CINE NU RISCĂ
‎O clipă. Mai sun pe cineva, ‎să vorbim în trei.
‎Pot să sun de pe telefonul tău?
‎O sun pe mătușa mea. E cu el.
‎- Ea i-a chemat. ‎- Bine. Vorbește engleză?
‎Nu, doar spaniolă. Stai să o sun.
‎Alo?
‎- Bună! Tomasita? ‎- Da.
‎- Spune-mi exact ce s-a întâmplat. ‎- A căzut.
‎Crede că a căzut din pat.
‎Acum e pe podea?
‎Da, e tot pe podea. ‎Nu lasă pe nimeni să-l atingă.
‎Bine, Vicky.
‎- Dumnezeule! ‎- E în regulă?
‎Vreau să merg acolo!
‎- E în Brooklyn? ‎- Da.
‎Ne vedem sus.
‎Se plânge de dureri la șoldul stâng. ‎Am vorbit cu fiul lui...
‎Ce mai faci?
‎- E trist, dar ne descurcăm. ‎- Liniștește-te.
‎Nu-i plac spitalele. Bombăne.
‎Unchiule! Unchiule, mergem la spital.
‎Unchiule, nu te agăța de nimic.
‎Dacă te agăți de ceva și te miști, ‎probabil că vom cădea.
‎Vezi câți pași sunt până jos. Bine.
‎Pregătiți targa.
‎- Mai încet. ‎- Încă unul...
‎Trei!
‎Îți place când ești dus pe brațe!
‎Îți luăm tensiunea.
‎Te doare ceva acum?
‎- Tot corpul. ‎- Tot corpul? Bine.
‎Giovani, suntem în ambulanță.
‎Salutare, ce faci?
‎Vicky, o să vorbesc cu tine în engleză.
‎Bine.
‎Am observat că devine deprimat. ‎Nu mănâncă. Nu vrea să facă baie.
‎Acestea sunt simptome ale depresiei.
‎Un fel de hipotrofie.
‎A zis ceva? Că nu vrea să trăiască sau... ‎A zis ceva de genul ăsta?
‎- Da! ‎- În regulă.
‎Le spun asistentelor când ajungem.
‎Da, ar fi grozav.
‎Asta e principala mea grijă. ‎Are 94 de ani.
‎Da.
‎E începutul demenței și al depresiei.
‎Sunt gata.
‎Chiar dacă nu mai e obligatorie masca, ‎noi o purtăm în afara spitalului.
‎Eu am un cuțit la mine oriunde merg.
‎- E de bază. ‎- Ai grijă.
‎N-am nevoie de mască dacă am cuțitul.
‎- Ai grijă. Să nu... ‎- Cum îl închizi?
‎- Oprește-te. ‎- Aici.
‎- Oprește-te! ‎- M-am oprit.
‎Ai grijă.
‎În postura de chirurg, ‎e mai bine să pui siguranța pe primul loc.
‎Dar ca să vindeci pe cineva ‎care are o problemă periculoasă,
‎trebuie să faci un efort, ‎să ieși din zona de confort.
‎Puțină anxietate și puțină presiune
‎te ajută să iei decizii, ‎să te schimbi și să devii mai bun.
‎Uneori, ca să salvezi viața pacientului, ‎trebuie să-ți asumi riscuri.
‎Bravo, Langer!
‎Bună, scumpule!
‎Trebuie să-mi trimiți mesaj. Știi asta.
‎- Mesaj? Te-am sunat. ‎- Știu, dar nu lucrez așa.
‎O să-ți trimit mesaj.
‎- Ea e soția mea ‎- Bună! Eu sunt Brittany.
‎- Sunt asistentă aici. ‎- Îmi pare bine.
‎Îmi pare rău pentru tine...
‎Îmi cer scuze.
‎Nancy, și eu îmi cer scuze.
‎- A fost o scuză generală... ‎- Orice se va întâmpla, sunt deja scuzat.
‎Am plecat. Te iubesc!
‎- Voiam să știu dacă e aici. ‎- Da!
‎Aici e leziunea.
‎- Am început să-i observ fața. ‎- Mai ales grimasele.
‎Una peste alta, am înțeles că are crize.
‎Și privirea fixă, în gol...
‎Pentru a scăpa de crize, ‎trebuie eliminată tumora,
‎cât mai mult din ea, dacă nu toată.
‎Cât despre autism...
‎Copilul nu poate fi ajutat ‎dacă tumora e acolo,
‎iar crizele gelastice ‎afectează creierul la nivel global.
‎Pentru capacitate cognitivă maximă, ‎trebuie să scăpați de asta.
‎Ideea e să intrăm pe undeva pe aici ‎și să decomprimăm țesutul din interior.
‎Putem merge pe aceste canale înguste, ‎nu prin creier, ca să ajungem acolo.
‎Aceste operații sunt foarte rare.
‎Cumva, ele ne atrag spre neurochirurgie ‎și ne împing să muncim din greu,
‎fiindcă sunt foarte dificile ca tehnică.
‎Salvezi viața cuiva și i-o îmbunătățești.
‎Sper să vă dau copilul înapoi.
‎E o operație periculoasă. Va fi bine.
‎COVID-ul a obligat familia ‎să amâne îngrijirea copilului.
‎În plus, acest caz e unic și complex ‎din cauza dimensiunii tumorii.
‎Salut, amice!
‎Foarte puțini chirurgi din țară ‎fac astfel de operații.
‎Sunt unul dintre puținii ‎care operează în felul acesta.
‎Am decis să aducem pacientul ‎la Centrul Cohen pentru Copii.
‎Nu operez foarte des în acest spital,
‎dar cu o echipă grozavă ‎și cu Shawn alături,
‎pot executa procedura acolo ‎la un standard înalt.
‎În plus, e nasol să lucrezi singur.
‎Orice lucru e nasol când îl faci singur. ‎E bine să ai prieteni.
‎E bine. ‎Îi spun lui Langer să-l vadă mâine.
‎Uită-te la asta. E student la Medicină.
‎Merge facultatea la care am fost și eu, ‎Downstate, în Brooklyn.
‎Puștiul are 23 de ani. ‎Suferă de ceva numit hidrocefalie acută.
‎S-a aplecat și a simțit ‎cea mai rea durere de cap din viața lui.
‎E un simptom clasic ‎pentru acumularea de lichid rahidian.
‎Acest ventricul trebuie ‎să se golească aici,
‎apoi, pe un canal Suez foarte îngust,
‎în al patrulea ventricul, ‎și apoi în măduva spinării.
‎E un proces dinamic, ce are loc zilnic.
‎Din motive neclare,
‎canalul Suez din craniul lui, ‎apeductul acesta, e blocat.
‎Ca urmare, presiunea din creier crește,
‎se transmite către ochi ‎și îi provoacă dureri de cap.
‎- Desfundăm conducte. ‎- Da.
‎Putem să intrăm, să mărim gaura ‎și să sperăm că lichidul spinal se scurge.
‎Mai sigur ar fi...
‎E student la Medicină, ‎i-am spus ambele variante.
‎A zis: „Înfige cateterul acolo, ‎lichidul o să iasă singur.”
‎L-am internat urgent ‎ca să-i reducem presiunea
‎și să-i montăm un șunt.
‎...cel mai sigur e în spate.
‎Acum fac cercetări ‎despre montarea șuntului ventricular.
‎- Căutăm date despre rata de succes... ‎- Extraordinar!
‎E interesant.
‎Când terminăm ‎și o să scrii o lucrare despre noi...
‎Aș fi onorat.
‎...va fi și personală și profesională.
‎- Așa e. ‎- Bine. Ne vedem înăuntru.
‎Netratat, edemul papilar prelungit ‎provoacă orbire.
‎De fapt, presiunea intracraniană ridicată ‎poate provoca moartea.
‎Unde e Langer?
‎SPITALUL LENOX HILL
‎CENDRUL MEDICAL COHEN PENTRU COPII
‎M-a căutat Jose Prince. ‎Trebuie să-l salut.
‎Îl știi pe Marshall?
‎Nu. Sunt Shawn Rodgers. ‎Mă bucur să te cunosc.
‎- Și eu. Am adus exoscopul. ‎- Mulțumesc că ai adus totul azi.
‎I-am spus că operăm pe dreapta, ‎ecranul să fie în stânga. Da.
‎Să mergem.
‎- Bună! ‎- Ce faci?
‎Nu te-am mai văzut de la North Shore.
‎- Iată-l! ‎- Bună!
‎Sunt încă aici, Peter!
‎Tată, vino după mine aici.
‎Facem verificările de siguranță, tată.
‎Bine...
‎Tatăl se va așeza pe scaun, ‎ca să-l adormim.
‎E chinuitor să îngrijesc copii.
‎Vă spun sincer, îmi place, ‎fiindcă impactul e mare,
‎dar nu știu ‎cum pot neurochirurgii pediatrici...
‎N-aș putea face asta zilnic.
‎Ghici ce? E roșu, ca Elmo!
‎Plasturele lui Elmo! Gata!
‎Facem balonașe cu Elmo!
‎Mulțumesc!
‎E uimitor cum procedează. ‎E incredibil ce au de făcut.
‎- Nu e ca la adulți. ‎- Așa e.
‎Gata? Unu, doi, trei.
‎Doarme dus. Tati, dă-i un pupic ‎și o să vă conducem afară.
‎Perfect! Mulțumesc mult, tată.
‎Vă mulțumim.
‎- S-a descurcat. Mulțumesc. ‎- Bravo!
‎Shawn, mă duc să mai vorbesc cu familia.
‎- Sigur. ‎- Vrei să vii cu mine?
‎- Te simți bine? ‎- Da.
‎- E greu să procesez totul. ‎- Da.
‎E înfricoșător și apăsător.
‎O să fie bine, ‎dar trebuie să mănânci acasă.
‎Trebuie să mănânci și dacă nu ți-e foame.
‎Ca să-ți fie bine.
‎Membrii familiei vor să știți ‎că are stare de hipotrofie.
‎Nu mănâncă, nu bea, nu se spală, ‎și a zis că nu vrea să trăiască.
‎- A spus asta? ‎- Da. Fiului său.
‎- Îi ceri tu numele și data nașterii? ‎- Unchiule, care e prenumele tău?
‎Jose.
‎- Perfect. ‎- Și data nașterii?
‎Ce dată?
‎Dumnezeu știe.
‎Nu-ți amintești în ce lună era?
‎Nu?
‎Știu că e în 6 mai.
‎În ce an?
‎În 6 mai...
‎Încearcă din răsputeri.
‎E în ordine.
‎E în regulă dacă nu-ți amintești.
‎Bună ziua! Eu sunt dra Cruz. ‎Îți fac o electrocardiogramă.
‎E altceva când e vorba de o rudă.
‎Trebuie să așteptăm ‎să vedem dacă totul e în regulă.
‎E mai greu, fiindcă vrei să stai aici, ‎dar acum ei trebuie să-și facă treaba.
‎Mulțumesc foarte mult.
‎- Pleci? ‎- Da, plec.
‎Ea e colega mea.
‎Mergem să luăm alți pacienți.
‎- Bine. ‎- În regulă.
‎Cum ordonați, dle colonel.
‎Vorbim mai târziu.
‎Să te porți frumos.
‎Ca întotdeauna.
‎O să-i facă radiografii, ‎ca să fie siguri că totul e în regulă.
‎Sper să ajungă acasă diseară.
‎Pa, Jamie! Mulțumesc. La revedere!
‎Am făcut bine că i-am chemat.
‎Acum trebuie să mă pregătesc ‎pentru următorul apel.
‎CENTRUL MEDICAL COHEN PENTRU COPII
‎Multe râuri alimentează marea violenței.
‎Trebuie să blocăm fiecare râu
‎și să punem capăt violenței armate ‎în orașul nostru și în țara noastră.
‎Să construim viitorul pe baze ‎de egalitate și oportunități egale.
‎Lipsa acestora alimentează ‎violența armată la care suntem martori.
‎Președintele Biden discută la New York ‎despre violența armată.
‎E ironic că el vorbește cu primarul nostru ‎despre prevenirea violenței,
‎iar noi avem în spital doi copii ‎cu răni produse prin împușcare.
‎Devine o problemă tot mai des întâlnită.
‎De câte ori vorbesc despre violența armată
‎am un exemplu la îndemână, ‎fie un puști pe care l-am tratat recent,
‎fie cineva din comunitate ‎care a fost împușcat.
‎E o nebunie și e o mare problemă, ‎nu doar aici, ci și la nivel național.
‎Ai pățit ceva, amice?
‎Cineva e supărat rău.
‎Verificăm pacienții internați.
‎Începem cu pacientul ‎pe care l-am văzut aseară,
‎cel cu o rană de glonț în șoldul stâng.
‎E foarte norocos.
‎- Alfred, ce faci? ‎- Bine.
‎Ne bucurăm că n-a trebuit ‎să te operăm de urgență.
‎- Îți ziceam și ieri. ‎- Da.
‎- O să mă uit repede la rană. ‎- Acolo.
‎E bine. Nu mai sângerează așa de mult.
‎Da. Simțeam cum iese sângele.
‎Ești printre cei mai norocoși copii ‎văzuți de mine,
‎cu o rană de glonț în zona asta.
‎- Glonțul e blocat... ‎- Din mai multe părți.
‎- Da! ‎- Înțeleg. Simt.
‎- Îl simți? ‎- Da, îl simt în spate.
‎Îl simt și aici, unde e osul.
‎Da. E blocat între coloana vertebrală... ‎între o vertebră și osul pelvian.
‎Mulți oameni trăiesc cu gloanțe în corp ‎și nici nu știu că sunt acolo.
‎Durerea de acum va dispărea.
‎Ieri era o zi bună.
‎Mergeam pe jos spre prietenii mei.
‎- Da? ‎- Da.
‎Aveam căștile și nu prea auzeam nimic.
‎Când m-am întors către stradă, ‎se auzeau focuri de armă.
‎Nu știu de unde au venit.
‎Știu doar că am avut un reflex
‎să mă las la pământ, ‎să caut adăpost, să mă protejez.
‎Asta știu. Când eram la pământ
‎și mă târam în spatele zidului, ‎am fost lovit de glonț.
‎Am simțit o mare durere în picioare.
‎M-am uitat și mi-am zis: „Ce gaură mare!”
‎Mi se rupseseră și pantalonii.
‎Și...
‎era sânge peste tot.
‎Ai prieteni care au căzut victime ‎violenței armate?
‎Mi-a murit un prieten.
‎- Serios? ‎- Da.
‎Și trauma psihologică? Te îngrijorează?
‎- Sunt mai rănit. ‎- Și mai rănit?
‎- Da. ‎- Emoțional sau fizic?
‎Ambele.
‎- Ce vrei să fii când o să fii mare? ‎- Vreau să fiu actor.
‎- Actor? ‎- Da.
‎Frumos!
‎O să merg și la facultate.
‎Știi deja că ai fost acceptat? ‎Bravo! Când începi?
‎Trebuia să încep în 7 februarie, ‎dar acum sigur va trebui să aștept.
‎- Rachel! ‎- Da?
‎- Am verificat poziția, da? ‎- Da.
‎Cu o lovitură, atingi ventriculul.
‎N-aș vrea nicidecum să ratezi,
‎fiindcă dacă deviezi în lateral, ‎intri în capsula internă.
‎Uite ceva amuzant. În timpul rezidenței, ‎mi s-au născut doi copii.
‎Știind tot ce știi, ‎îți faci mai multe griji
‎în legătură cu sarcina și nașterea.
‎Pentru acest tip de afecțiune, ‎e bine să fii la medicină,
‎să fii în domeniu.
‎El a luat o decizie ‎în cunoștință de cauză.
‎De cele mai multe ori, ‎faptul că nu știi e o binecuvântare.
‎Nu vrei să știi toate informațiile, ‎dezavantajele, riscul.
‎Ni se oprește apa?
‎Calmează-te. Plătește factura, scumpule.
‎Poftiți, dle doctor.
‎Așa! Da!
‎Salvat de Don.
‎Pacientul e Hamza Khilji. ‎Vom monta un șunt ventricular.
‎Confirmați că partea dreaptă ‎e cea corectă?
‎Și eu sunt de acord.
‎Să conștientizăm momentul.
‎Inspirați adânc pe nas ‎și expirați pe gură de trei ori.
‎O putem face împreună.
‎Bună!
‎Scoatem tubul respirator.
‎Îl așteptăm pe terapeutul respirator ‎ca să-i dăm oxigen după ce scoatem tubul.
‎E în regulă? Bine.
‎Josh, o să-ți vină să tușești. E normal.
‎Știu că e o senzație înfricoșătoare, ‎dar e normal. E posibil să și vomiți.
‎Când îți spunem, ‎respiri adânc și tușești, da?
‎Asta e tot. Noi vom face restul.
‎Mă simt mult mai bine.
‎Acum că știu ‎că se simte mai bine și i s-a scos tubul,
‎mă simt mult mai bine.
‎Îl pregătim să aibă succes, ‎deci cred că va avea succes.
‎- Bine. ‎- Nu văd nicio problemă.
‎Comunică cu ochii și cu mâinile.
‎Dă din cap și își scutură capul.
‎Mie mi-e de ajuns.
‎La adolescenți, ‎avem 10-20 de respirații pe minut.
‎El avea între 20 și 30, o valoare mare.
‎Dar respiră bine la 20.
‎Dar nu face efort. Pieptul nu i se ridică.
‎Trece prin clipe grele în acest moment.
‎Dar îl asigur că va fi mai bine.
‎Va putea face ce-i place.
‎Un prim pas important, făcut cu succes.
‎Ai progresat mult, Josh. Foarte mult.
‎E un tip amuzant.
‎Îi place să se joace și să glumească.
‎O să fie bine. Zi după zi.
‎Odihnește-te.
‎E copilul meu, copilul meu special.
‎E copilul meu special.
‎Amice.
‎Bine, Shawnee. ‎Dă-i drumul! Ești mâna întâi.
‎Nu-mi fac griji.
‎Unele lucruri ‎sunt în afara controlului meu.
‎Așa că atitudinea mea e aceea...
‎că am făcut totul ‎ca să fiu cât de bun pot la asta și...
‎cred că sunt foarte bun la asta.
‎Părerea mea e că trebuie ‎să simți asta despre tine,
‎altfel vei fi neliniștit.
‎Bine.
‎Mulțumesc.
‎Pensă bipolară.
‎E o bucată de os.
‎Aici, puștiul are puțin os.
‎Clește pentru os, te rog.
‎- Chestia asta... ‎- Cleștele.
‎- Ce faci, Jose? ‎- Bine.
‎- Jose! Ce faci? ‎- Minunat.
‎- Mă bucur să te văd. ‎- Și eu.
‎Se pare că ești prins...
‎Voiam să te sun după ce terminam.
‎- Când închideam. ‎- Nu-i nimic.
‎- Ia ochelarii 3D. E tare. ‎- Îi are.
‎- Îi am. E foarte tare. ‎- E un exoscop.
‎O venă pulsează pe creier.
‎- Cuplează. ‎- Bine!
‎Te întreb mai târziu ceva ‎despre sălile de operație.
‎- Te sun eu. ‎- Dă-mi un semn! Pe curând!
‎Vorbim, Jose.
‎Cuplează.
‎Foarfecă de tenotomie.
‎- E deasupra lobului frontal? ‎- Altă... Dă-mi foarfeca.
‎Nu e pe fisura laterală.
‎Am mare grijă când traversez fisura.
‎Foarfeca asta e oribilă.
‎Forceps bipolar.
‎Uite tumora. Încă mai sângerează.
‎Încercăm să nu tăiem nervul optic. ‎Bipolarul e pornit?
‎Dă-mi un bipolar mai mic, ‎următoarea mărime.
‎- Mike, dă-mi-l pe cel violet... ‎- E cel violet, 18 cu 0,6.
‎-Atunci, 20? ‎-Da, 20 cu 0,6.
‎- Avem unul și mai mic. ‎- Îl vreau pe cel mai mic.
‎Nu prea e loc acolo. Forceps de biopsie.
‎Patru pe neuron.
‎Dacă vedeți ceva greșit, vorbiți.
‎Sigur că da. Nu te las să greșești.
‎- Arată bine. ‎- Așa e.
‎E cel mai frumos lucru ‎pe care-l poți face.
‎Aș face operațiunea asta gratis, ‎în fiecare zi, până la...
‎Serios.
‎Pentru mine... E operația mea preferată.
‎E ceva aici. Hipofiza? ‎Ar putea fi, băieți.
‎Da, e bine.
‎- Suntem pe teren alunecos. ‎Așa e.
‎- Poți atinge hipotalamusul și obții... ‎- Distrugi sistemul endocrin.
‎Obezitate sau deficit de hormoni, ‎adică probleme de memorie.
‎Linia de demarcație e foarte fină.
‎- Am terminat. ‎- Da, așa zic și eu.
‎Verificați parametrii.
‎Fac șase ani.
‎Da, o să împlinești șase ani.
‎London s-a îmbolnăvit de gripă
‎și ne gândim la COVID, ‎având în vedere contextul,
‎dar testele au ieșit negative.
‎Te simți bine, scumpo?
‎Mama ei m-a sunat mai devreme. ‎Ea e cu mine de la 11:00.
‎O duc înapoi mai devreme. ‎Fiul meu are un meci mai târziu.
‎Jonglez între cei patru copii.
‎Am avut o relație încordată cu copiii ‎pe durata divorțului.
‎Avansăm pas cu pas. E greu pentru ei.
‎Părinții mei au muncit mult.
‎Mama era asistentă, ‎iar tata, șofer de taxi.
‎Mi-au transmis atitudinea asta, ‎să muncesc din greu.
‎Dar nu vreau să fiu exact ca părinții mei, ‎fiindcă sunt alte vremuri.
‎Mama nu ne lăsa... ‎Pe mine, nu mă lăsa să mă duc nicăieri.
‎Iar eu mă întreb deseori ‎unde-mi sunt copiii.
‎Adică, știu unde sunt, ‎la baschet sau la o sală de sport, dar...
‎Nu știu atât de mult pe cât aș vrea.
‎Nu e vorba că ar face lucruri rele,
‎ci de a fi destul de maturi ‎ca să evite prostiile și problemele.
‎Băieții mei sunt masivi, ‎iar în contextul actual, par adulți.
‎Dar ăsta e rolul părintelui. ‎Să-și facă griji tot timpul.
‎Nu există șunt ușor de montat.
‎Știi, când montezi un șunt, ‎totul poate merge prost.
‎Veți vedea aici o gaură ‎în tubul de montare a șuntului.
‎Tija va intra sub piele, până în abdomen, ‎unde lucrează dr. Greenberg,
‎vom scoate acest stilet,
‎după care tubul portocaliu ‎va aluneca pe aici.
‎Asta e clavicula.
‎La șunturile occipitale, ‎cel mai greu e să fie în planul potrivit.
‎El are gâtul foarte gros.
‎Scalpul e foarte dens.
‎Fir-ar să fie!
‎Doamne! E foarte strâmt.
‎Lasă asta. Ține-i capul.
‎- Asta e! ‎- Da! Bine. Îmi place!
‎Ți-ai făcut exercițiile fizice. ‎Nu mai mergi la sală.
‎- Fă-mi loc. ‎- Da.
‎Sunt epuizat ‎emoțional, fizic și spiritual.
‎- Vine tubul. ‎- Bine.
‎El lucrează cu laparoscopul.
‎A făcut doar o mică gaură în abdomen.
‎Scot firul interior.
‎Scot capătul șuntului.
‎Aspirație.
‎Ai un recipient pentru lichidul spinal?
‎E presiune mare.
‎Ia lichidul rahidian.
‎Pune scaunul sub mine, te rog.
‎Pensă-baionetă.
‎Acum pompăm.
‎Acționez valva.
‎Ce organ e acolo, dedesubt?
‎Intestinul subțire.
‎Valva o să regleze ‎fluxul de lichid rahidian
‎din creier către abdomen ‎pentru tot restul vieții lui.
‎Gata. Începem să închidem.
‎- Bine. ‎- A fost perfect.
‎Da. Totul a mers foarte bine.
‎- Vă mulțumesc tuturor! ‎- La revedere!
‎Rachel, scrie-mi când se trezește.
‎Șunturile asta îți iau ani din viață. ‎Te îmbătrânesc.
‎Mulți subestimează ‎caracterul fizic al operației.
‎După ce lucrezi 30-40 de ani,
‎cu gâtul sucit mereu ‎și purtând ochelari cu lupă...
‎Există un preț.
‎Fac multă mișcare, exerciții fizice,
‎fac ‎stretching, ‎exerciții pentru spate și gât, yoga,
‎pe lângă exercițiile de ‎mindfulness ‎și alte proceduri de relaxare.
‎Dar nu poți opera rănit, nu-i așa? ‎Așa că nu schiez,
‎nu fac nimic mai repede decât pot alerga, ‎ca să nu risc să-mi rup ligamentele
‎sau să-mi rup degetele la baschet.
‎N-aș mai putea opera.
‎Asta facem.
‎Unu, doi, trei...
‎- Sodiul era 135 ultima dată. ‎- Mai bine ca la început.
‎A fost distractiv să vin aici. ‎Îmi plac cazurile.
‎E o onoare și o plăcere să lucrez cu tine.
‎- Oricând. ‎- A fost distractiv.
‎Asta e gaura. ‎Totul e curățat. Arată foarte bine.
‎- Asta e! ‎- Arată bine.
‎- Vorbim cu familia? ‎- Da.
‎Totul a mers bine. Am reușit ‎să scoatem o mare parte,
‎cel puțin 70%-75%, poate chiar 80%.
‎La nevoie, mai putem scoate. ‎Dar nu putem pune țesut înapoi.
‎Dacă afectezi ceva ce nu vezi, ‎e foarte periculos.
‎Operația de azi a fost sigură ‎și zic că a mers perfect.
‎- Tumora a fost lovită. ‎- Pot să te îmbrățișez? Am voie?
‎Da.
‎Toată viața m-am pregătit ‎să fiu cât mai bun
‎dar uneori lucrurile merg prost, ‎și nu din vina ta.
‎Când ai succes ‎în cazuri riscante, ca acum,
‎trebuie să te bucuri, ‎dar nu te felicita prea mult,
‎fiindcă norocul se supără ‎și apoi primești exact opusul.
‎- Ești rezolvat! ‎- Cum a fost?
‎A fost bine...
‎Cât era presiunea?
‎Până la cer. Când am intrat...
‎Parcă făcea pipi un băiețel. ‎A curs direct.
‎Facem o colorație Gram și o cultură, ‎ca să fim siguri că nu e nimic altceva.
‎O să te doară rău aici, în spate.
‎E scalpul. Ai un scalp gros.
‎Cândva, poate vei vedea asta ‎și o să vii să lucrezi cu mine.
‎- Mulțumesc. ‎- Cu plăcere.
‎Ești un băiat bun. Sunt mândru de tine.
‎Toți suntem motivați ‎de experiențele personale.
‎Experiența lui personală ‎îi va schimba cariera.
‎Dacă nu altceva, ‎ar putea să lucreze cu noi.
‎Mergi la plimbare?
‎Ce-ai zice să te ajut? Ce zici?
‎O să te țin strâns să nu cazi.
‎Te țin bine. Nu cazi dacă te țin eu.
‎- Încerc. ‎- Te-ar putea lăsa picioarele.
‎- Da. ‎- Zi-mi dacă te simți obosit.
‎- E bine. ‎- Bine.
‎- E în regulă? E greu, nu? ‎- Da.
‎Vrei să te oprești puțin, să respiri? ‎E în regulă să te oprești.
‎Mergeai normal înainte. ‎Poți sta drept? E mai confortabil așa?
‎- E mai confortabil așa. ‎- Bine.
‎Te doare ceva când stai drept?
‎- Nu. Dar e mai confortabil așa. ‎- Bine.
‎Corpul meu încearcă să se vindece singur.
‎Sunt supărat că am ajuns în situația asta.
‎Nu se poate scoate glonțul,
‎fiindcă operația mi-ar face mai rău ‎decât prezența glonțului.
‎Am o boală în corp.
‎E dureros să știi ‎că un copil trebuie să se teamă
‎că va fi împușcat pe stradă.
‎Trebuie să aflăm de unde vin armele. ‎Cum intră în comunitățile noastre?
‎Poliția trebuie să ne protejeze.
‎Cineva e împușcat și nimeni nu e arestat, ‎deși sunt polițiști de față?
‎Copiii ar trebui să fie în siguranță ‎la magazin, la vecini sau la joacă.
‎Dar se simt amenințați.
‎Copiii trebuie protejați.
‎Copiii trebuie să fie copii.
‎Ce păr ai... O nebunie!
‎Ce faci, bunico?
‎- Tu ai început asta. ‎- Serios?
‎Uite! Bunicule, nu e mai scund decât mine?
‎Sunt aproape la fel de înalt. Te ajung.
‎Părul nu se pune.
‎A fost frumos.
‎Mulțumesc mult pentru tot.
‎Nicio problemă. Oricând. ‎Sunt aici și la următorul copil.
‎- Anul viitor. ‎- Da.
‎Bună!
‎Ce frumos iese!
‎Noelia!
‎Ce frumoasă e! Vreau una acum.
‎Mai am de făcut zece, apoi am terminat.
‎Mă duc sus.
‎Iubitule, ce frumos!
‎Ce frumos se vede!
‎E foarte frumos.
‎- Bună! ‎- Salutare!
‎- Salut, Brett! ‎- Spune: „Bună, dr. Langer!”
‎Ce faci, amice?
‎- Arată foarte bine. ‎- Da.
‎- Salut, amice! ‎- A venit magicianul!
‎- Se uită la mine de data asta. ‎- Ți-a făcut tumora să dispară.
‎Se vede că s-a schimbat. Noi ne dăm seama.
‎Faptul că n-a avut crize ‎e un semn foarte bun.
‎- Așa e. ‎- Incredibil!
‎Unde te duci, amice?
‎Vrea să plece de aici.
‎- Vino aici! ‎- Nu-l condamn.
‎- Mulțumim. ‎- La revedere!
‎Pa!
‎Vreau o vacanță. Plec săptămâna viitoare.
‎Va fi bine să plecăm de aici.
‎- Sunt foarte mulțumit. ‎- Da! Mulțumesc.
‎Mă simt mult mai bine.
‎Știu.
‎Arată grozav.
‎Lăsăm clemele acolo câteva săptămâni, ‎să fim siguri că totul e bine închis.
‎Verificăm zona, să nu se infecteze, ‎fiindcă a stat mult deschisă.
‎Trebuie să avem grijă.
‎Salut, ce mai faci?
‎Sunt dr. Prince. Mă bucur să te cunosc.
‎Sunt un chirurg care te-a ajutat,
‎împreună cu asistentele ‎și cu ceilalți medici.
‎Ai vreo întrebare?
‎Nu? În regulă.
‎Voi intrați acum într-o altă fază.
‎El descoperă acum totul.
‎Va trebui, ca familie, ‎să-i fiți alături mereu.
‎A făcut un drum lung. Era hotărât.
‎Da. Și tu ai fost. Toți. ‎O să-l facem să treacă de asta.
‎O să treacă de asta.
‎- Mulțumesc. ‎- Ai companie bună.
‎Pa! Ne vedem mai târziu.
‎E foarte reconfortant. ‎Mă bucur să-l văd și să-l cunosc.
‎Curând, poate pleca.
‎Asta e satisfacția acestei călătorii, ‎să vezi pacientul ajuns în punctul acesta.
‎Acum are o problemă mentală ‎după tot ce a pătimit.
‎Trebuie să proceseze tot ce s-a întâmplat
‎și să găsească o cale de a nu se teme ‎și de a avansa în viață.
‎Îl așteaptă o călătorie grea.
‎Noi putem repara ‎găurile și rănile din corp.
‎Ca în toate cazurile de violență armată,
‎rănile externe se vindecă ‎și lasă cicatrici.
‎Dar cele interne ‎vor avea nevoie de atenție toată viața.
‎Te gândești cu drag la familie.
‎Te gândești la astfel de momente, ‎la cât de repede se poate schimba totul.
‎Serviciul de evacuare medicală Denver, ‎avem un pacient.
‎Bărbat, 50 de ani, accident de schi.
‎Mergem la aeroportul regional Eagle.
‎Leziune la coloană, vertebra C5. ‎Nu-și simte brațele și mâinile.
‎Își pierde cunoștința intermitent.
‎Destinație finală: ‎aeroportul Newark din New Jersey.
‎David!
‎Te simți bine, dragule?
‎Iisuse...
‎Subtitrarea: Dan Ilioiu