...vänster och höger ben utan skrubbsår...
Vi har en 16-åring. Motorcykelolycka, ingen medvetslöshet.
Blodtrycksnivå?
- 110/88. - Tack.
- Och vi har 20 i venen. - Dr Maguire, vätska?
Gör det ont på vänster sida?
Inga funktionsnedsättningar, inga skrubbsår på ryggen.
Röntgen av bröstet.
Medic 85 till en nioåring i Brooklyn, Bushwick Ave och Grove St.
Perifera sår. Patienten spetsades på ett staket.
Mamman ber om Cohens barnsjukhus. Brandkåren är på plats.
- Ingen medvetslöshet? - Nej.
Varför klättrade du på ett metallstaket?
För att visa mamma.
Okej.
Så, doktorn...
Jag skulle säga 14 centimeter.
Okej, kompis, du behöver sys.
Transport, Donald.
Vi väntar på en operationssal och vi har brist på bedövning.
Ta med barnet direkt till akuten.
Baserat på information vi fick och den bild vi ser,
verkar ett batteri sitta fast i matstrupen.
- Vi gör en endoskopi. - Okej.
Väldigt hög risk.
- Hur illa är det? - Det ser hemskt ut.
Jag tänker bara göra det här.
- Okej. - Har du det?
- Ja. - Tack.
Vänta lite. Låt mig se om jag kan göra ett trevägssamtal.
Får jag ringa Tomasita på din telefon?
Låt mig ringa min faster. Hon är hos honom.
- Det var hon som ringde. - Okej. Talar hon engelska?
Hon talar spanska, men låt mig ringa henne.
Hallå?
- Hej, Tomasita? - Ja.
- Tomasita, berätta vad som hände? - Han ramlade.
De tror att han föll från sängen.
Är han kvar på golvet?
Ja, han ligger på golvet, för ingen får röra honom.
Okej, Vicky.
- Herregud. - Mår du bra?
Nej, jag vill åka.
-Är det i Brooklyn? - Ja.
Vi ses där.
Han klagar på smärta i vänster höft, men jag pratade med hans son...
Hur mår du?
- Lite ledsen, men vi klarar det. - Nej, lugn.
Han gillar inte sjukhus.
Farbror.
Farbror, vi ska till sjukhuset.
Farbror, ta inte tag i nåt.
För om du tar tag i nåt, kommer vi troligen att falla.
Se så många steg. Hela vägen ner. Okej.
Kan vi göra båren redo?
Lite långsammare.
Ett till... Tre.
Du gillar när de bär på dig.
Vi ska ta ditt blodtryck.
Har du ont nu?
- I hela min kropp. - I hela din kropp?
Okej.
Giovani, vi är redan i ambulansen.
Hur går det?
Vicky, jag ska prata med dig på engelska.
Okej.
Vi har märkt att han blivit deprimerad.
Han äter inte. Han vill inte duscha.
Allt detta är symptom på depression.
Han mår inte bra.
Har han sagt nåt om att han inte vill leva?
- Ja. - Har han sagt det?
- Ja. - Okej.
Jag säger det till sköterskorna.
Ja, det vore bra.
Det är min största oro. Jag tror att han är 94.
Okej.
Det är början på demens och depression.
Okej, redo.
Trots att det inte finns i riktlinjerna, så har vi masker på utanför sjukhuset.
Jag har med mig en kniv överallt.
- Det är nyckeln. - Skada dig inte.
Jag behöver ingen mask när jag har min kniv.
- Försiktigt. - Hur stänger man den här?
- Kan du sluta? - Här.
- Sluta! - Jag slutar.
Försiktigt.
Som kirurg är det bättre att vara på den säkra sidan.
Men i slutändan, för att fixa nån med ett farligt problem,
måste man komma ur bekvämlighetszonen.
Du vet, lite ångest, och lite press
får en att fatta beslut att förändras och bli bättre.
Ibland måste man ta risker för att rädda patientens liv.
Bra jobbat, Langer.
Hej, älskling.
Du måste sms:a mig. Det vet du.
- Sms? Jag ringde dig. - Ja, men jag funkar inte så.
Jag messar nästa gång. Det här är min fru.
- Hej! Jag är Brittany. - Hej! Jag heter Nancy.
- En av sjuksköterskorna. - Trevligt att träffas. Jag beklagar.
Jag ber om ursäkt för allt.
Jag ber alltid om ursäkt.
Bara en allmän ursäkt...
Vad som än händer, så har han redan bett om ursäkt.
Jag måste gå. Älskar dig.
- Jag ville bara se till att han är där. - Ja.
Där är problemet.
Jag började se hans miner.
Speciellt grimaser.
Jag har börjat förstå att han har olika anfall,
till och med stirrandet och...
Det beprövade sättet att bli av med anfall är att ta bort tumören,
så mycket vi kan, kanske hela.
Autismen blir nog inte bättre av den,
och om han får gelastiska anfall, påverkar det hjärnan globalt.
För att han ska fungera kognitivt så måste vi ta bort den här.
Målet är att gå in här nånstans och börja dekomprimera inifrån.
Vi kan följa de smala korridorerna och slipper gå igenom hjärnan.
De här operationerna är väldigt ovanliga,
och på ett sätt är det de som får oss att ge oss in på neurokirurgi,
och det som får oss att jobba så hårt, för det är tekniskt utmanande,
man kan både rädda liv och förbättra livskvaliteten,
och ge er tillbaka ert barn.
Det är farligt, men vi gör ett bra jobb.
Covid tvingade familjen att skjuta upp vården av sitt barn.
Och dessutom fanns detta,
som var unikt och komplicerat på grund av tumörens storlek.
Hej, vännen.
Det finns väldigt få kirurger i landet som gör en sån operation.
Jag är en av de få som opererar på det här sättet nu,
och vi bestämde oss för att ta med honom till Cohens barnsjukhus,
ett sjukhus jag inte så ofta brukar operera på,
men med bra partners och Shawn,
kan jag göra proceduren där på en hög nivå.
Att göra det ensam suger.
Det suger alltid att göra nåt ensam. Det är alltid bra att ha vänner.
Det är bra. Langer ska träffa honom imorgon.
Titta här. Det här är en läkarstuderande.
Han går på samma skola som jag gick på, i Brooklyn.
Den här killen är 23. Och han har vad vi kallar akut hydrocefalus.
När han böjde sig framåt fick han svår huvudvärk,
den värsta i sitt liv.
Det är klassiskt för ryggmärgsvätska som byggs upp.
Den här ventrikeln måste dränera ner här,
och rinner sen längs en väldigt smal kanal,
in i den fjärde ventrikeln, och ner i ryggmärgen.
Det är en dynamisk process varje dag.
Vi vet inte varför hans kanal, hans akvedukt här, är stängd.
Det ökar trycket i hjärnan.
Det överförs till ögonen och orsakar stor huvudvärk.
- Som ett avloppssystem. - Ja.
Så ett alternativ är att gå in och göra hålet större
- och hoppas att vätskan dräneras. - Ja.
Ett säkrare sätt... Han är läkarstuderande, så han fick välja,
och han sa: "Bara stick in katetern
och vätskan sprutar ut."
Så jag lade in honom akut för att lägga in en shunt.
...säkrast är här bakom.
Jag forskar om VP-shuntplaceringar,
så vi tittade på lyckade fall...
- Fantastiskt! - Intressant att vara en datapunkt.
- När vi är klara kan du skriva om det här. - Det vore en ära.
...du får se det både personligen och professionellt.
- Ja. - Okej. Vi ses där inne.
Om det lämnas, orsakar det långvariga papillödemet blindhet.
Och det långvariga förhöjda intrakraniella trycket kan orsaka död.
Var är Langer, förresten?
Jose Prince kom. Jag måste hälsa på honom.
Träffade du Marshall?
Nej. Hur mår du? Shawn Rodgers. Trevligt.
- Det är ett nöje med exoskopet. - Tack för att du tog med allt idag.
Jag sa till honom att ställa i ordning för en operation på höger sida.
Okej, nu går vi.
- Hur mår du? - Hur mår du?
Jag har inte sett dig sen North Shore.
- Där är han! - Hej!
Jag är fortfarande här.
Pappa, du kan följa med mig hit.
Vi ska göra vår säkerhetskontroll, okej?
Okej.
Pappa ska sitta på stolen.
Jag har svårt att ta hand om barn.
Jag ska vara ärlig, jag gillar det för det har så stor inverkan,
men jag vet inte hur pediatriska neurokirurger gör det varje dag.
Och gissa vad? Färgen är röd som Elmo!
Elmo-klistermärke! Allt klart!
Vi ska blåsa lite bubblor med Elmo.
Tack!
Det är otroligt hur de gör det här.
- Väldigt annorlunda mot vuxenvärlden. - Ja.
Klar? Ett, två, tre.
Han sover fint, ge honom en puss och vi visar dig ut.
Perfekt. Tack så mycket.
Tack ska ni ha.
Han var duktig. Tack.
Shawn, jag ska bara prata med familjen igen.
- Ja. Visst. - Vill du följa med?
- Mår du bra? Säkert? - Ja.
- Det är svårt att ta in. - Ja.
Det är läskigt och stort.
Du kommer att bli bra, men du måste äta där hemma.
Du måste äta även om du inte är hungrig.
Så att du blir bra.
Familjemedlemmarna vill att ni ska veta att han inte mår bra.
Han äter, dricker och duschar inte och uttryckte att han inte vill leva.
- Sa han det? - Ja. Till sin son.
Kan du be om för- och efternamn, födelsedatum?
Farbror, vad heter du?
Jose.
- Perfekt. - Och ditt födelsedatum?
På vilket datum?
Jag tror inte att Gud vet.
Minns du inte vilken månad?
Inte?
Jag vet att det är den 6 maj.
Vilket år?
Den 6 maj.
Han försöker så mycket.
Det är okej.
Det är okej om du inte minns.
God eftermiddag. Jag heter miss Cruz. Jag ska göra ett EKG.
Det är annat när det är en familjemedlem.
Vi måste vänta och se om allt kommer att bli bra.
Lite svårt för man önskar att man kunde stanna,
men nu är det deras tur.
Tack så mycket.
- Ska du åka? - Jag går.
Hon är min partner.
Vi ska fortsätta jobba och hämta andra.
- Okej. - Okej.
Vad du än säger, överste.
Vi ses senare, okej?
Uppför dig väl.
Som vanligt.
De ska ta röntgenbilder nu och se till att allt är okej.
Förhoppningsvis får han åka hem i kväll.
Hej då, Jamie. Tack. Vi ses.
Vi gjorde det rätta som ringde dem.
Och nu måste vi förbereda oss för nästa samtal.
Vi har många floder som matar havet av våld.
Vi måste dämma upp varje flod,
och vi måste få slut på vapenvåldet i vår stad och i vårt land.
Framtiden byggs på jämlikhet och möjligheter,
för brist på det väcker mer vapenvåld.
President Biden är här i New York för att prata om vapenvåld,
och det är ganska ironiskt att han är här för att prata om förebyggande av våld,
eftersom vi har två barn på vårt sjukhus med skottskador.
Det här blir ett allt vanligare problem.
Varje gång jag talar om våldsförebyggande
har jag ett exempel på ett barn som vi nyligen har behandlat,
eller nån som nyligen blivit skjuten.
Så det är ganska galet och definitivt ett stort problem,
inte bara här utan i hela landet.
Är du okej?
Nån är arg.
Vi går rundan nu.
Vi ska börja med patienten från igår som hade ett skottsår
i vänster höft och som hade tur.
- Hur går det, Alfred? - Bra.
Vi är så glada att vi inte behövde skynda oss till operationssalen.
- Vi pratade om det igår. - Ja.
Så jag ska bara ta en titt på såret. Där.
Bra. Det blöder inte så mycket längre.
Ja, nej. Jag kände blodet komma upp.
Jag skulle säga att du är en av dem med mest tur
som vi har sett med skottsår här.
- Kulan sitter... - På flera olika ställen.
- Ja. - Jag kan känna den.
- Känner du den? - I ryggen.
Jag känner den här. Det känns som i skelettet.
Ja, den sitter fast mellan ryggraden, ryggkotan och bäckenbenet.
Det finns många som lever med kulor i kroppen
utan att känna av dem. Nu gör det ont, men det går över.
Jag hade en bra dag igår.
Jag var på väg för att vara med mina vänner.
- Ja? - Ja.
Jag hade hörlurar på mig och jag hörde ingenting,
och så fort jag vände mig mot gatan hörde jag skottlossning.
Jag vet inte var det kom ifrån.
Allt jag vet är att min första instinkt
var att ducka eller springa i säkerhet, eller nåt.
När jag låg på golvet
och kröp bakom muren visste jag att jag var träffad,
för jag kände all smärta i benen.
Sen tittade jag på det. "Jag ser det stora hålet."
Och mina byxor var trasiga.
Och...
Och det var blod överallt.
Har du vänner som har påverkats av vapenvåld?
- Jag har en vän som dog. - Verkligen?
- Ja. - Hur var det med traumat som följde?
Är det nåt som oroar dig?
- Jag är bara ledsen. - Bara ledsen?
- Ja. - Känslomässigt eller fysiskt?
Båda.
- Vad vill du bli när du blir stor? - Jag vill bli skådespelare.
- Skådespelare? Schyst. - Ja.
- Jag ska gå på college för det. - Ska du redan börja? Häftigt. När?
Jag skulle börja den 7 februari, men nu måste jag väl vänta.
- Så, Rachel. - Ja?
- Vi gick igenom positionen. - Ja.
Du får en chans att träffa rätt.
Jag vill inte att du missar,
för om du missar i sidled kommer du in i kapseln.
Det är lustigt. När jag gick specialistutbildningen fick jag två barn,
och när man vet det jag vet blir man lite mer orolig
för graviditet, förlossningar och sånt.
För det här tillståndet är det en fördel att vara medicinstuderande,
för då kan han fatta ett informerat beslut.
För det mesta skulle jag säga att det är skönt att inte veta.
Man vill inte veta, nackdelarna, riskerna.
Har de stängt av vattnet här?
Ta det lugnt. Bäst att betala vattenräkningen.
Varsågod, doktorn.
Så där ja. Japp.
Räddad av Don.
Det här är Hamza Khilji. Vi gör en VP-shuntplacering på höger sida.
Alla bekräftar att höger är rätt sida.
Jag håller med.
Vi tar en stilla stund.
Ta tre djupa andetag genom näsan och ut genom munnen.
Vi gör det tillsammans.
Hej.
Vi tar ut andningsröret nu.
Vi väntar på andningsterapeuten,
så att vi kan ge honom syre när vi tagit ut röret.
Är det okej? Okej.
Josh, det här får dig att hosta. Det är normalt.
Jag vet att det känns läskigt, men allt är normalt.
Och du kanske kräks.
Ditt jobb är att ta ett djupt andetag och hosta.
Det är allt. Vi gör resten.
Jag mår mycket bättre.
Nu när jag vet att han är bekvämare, när de tagit ut röret.
Vi gjorde allt för att det skulle gå bra, så jag tror att det går bra.
- Okej. - Jag ser inget problem.
Han kommunicerar genom ögonen och händerna.
Han nickar och skakar på huvudet.
Det räcker för mig.
Vi andas 10 till 20 gånger per minut.
Han andades 20 till 30, vilket redan är högt.
Han andas fint 20 gånger.
- Okej. - Hans bröst häver sig inte.
Han har det svårt just nu.
Men jag försäkrar honom att det blir bättre.
Och han kommer att kunna göra det han vill.
Ett stort första steg, framgång.
Stora framsteg, Josh. Stora framsteg.
Han är en rolig person.
Han gillar att skämta mycket.
Du klarar dig. Vi tar det dag för dag.
Nu kan du vila.
Det är mitt speciella barn.
Okej, Shawnee. Kör på. Du är mannen.
Jag är inte nervös.
En del är utanför min kontroll.
Så jag har attityden att jag har...
...gjort allt jag kan för att göra det bästa jag kan göra och...
Jag tror att jag är så bra jag kan vara för att hantera det här.
Jag tror att man måste känna så om sig själv,
annars blir man nervös.
Okej.
Tack.
Bipolär tång.
Det finns en liten benflisa.
Här har han lite mer ben.
Jag behöver en lemperttång.
Den som ser ut som... Det är en lempert.
- Hur mår du, Jose? - Bra.
- Hej, Jose. Hur är det? - Bra.
- Kul att se dig. - Detsamma.
Du verkar ha kommit igång och...
Jag tänkte ringa dig när jag var klar.
- Eller när vi syr igen. - Inga problem.
Sätt på dig 3D-glasögon. Du får se coola saker.
- Jag har dem. Det är coolt. - Ett exoskop?
Titta på kärlet som pulserar på ytan.
- På. - Vackert.
Jag ska störa dig sen om sånt som jag vill fråga om operationssalarna.
- Jag ringer. - Gör det. Vi ses.
Sköt om dig, Jose.
På.
Tenotomy-sax.
-Är han över frontloben? - En till... Ge mig en till sax.
Han är inte över sidofåran.
Jag är alltid försiktig med att korsa fåran.
De här saxarna är hemska.
Bipolär tång.
Där är tumören. Den blöder fortfarande.
Vi försöker att inte skära av nerverna. Är bipolären på?
Nästa bipolära storlek, tack.
Mike, ge mig min lila...
Vi har den lila på. 18 punkt 6.
–20? –20 punkt 6.
- Vi har en mindre om du vill. - Jag vill ha den minsta du har.
Inte mycket utrymme där. Ge mig en biopsitång, tack?
Fyra på neuron.
Om du ser mig göra nåt dåligt, säg det.
Nej, då. Jag låter dig inte flyga in i ett berg.
- Det ser bra ut. - Ja. Jag håller med.
En av de vackraste sakerna man kan göra.
Jag skulle göra operationen gratis varje dag tills...
Allvarligt, för mig är det... Det finns ingen operation jag hellre vill göra.
Där är nåt. Hypofysen. Det kan vara den.
Jag tycker att du är duktig.
Det är en riskabel väg.
Riskabelt, för plötsligt kommer man in i hypotalamus,
och skapar en körtelkrympling.
Fetma. Eller så försvinner hormonerna, så minnet skadas.
Så det är en hårfin linje.
- Vi är klara. - Det låter bra.
Kontrollera all övervakning.
Jag blir sex år.
Ja, du blir sex år.
London fick influensa och vi trodde att det var Covid,
för den går nu, men alla testade negativt.
Är du okej, raring? Okej.
Hennes mamma ringde och hon har varit med mig sen kl. 11.00.
Nu tar jag tillbaka henne tidigt, och min son har en match senare.
Det är mycket att hantera med fyra barn.
Min relation med barnen har varit ansträngd på grund av skilsmässan.
Vi jobbar på det. Det är tufft för dem.
Båda mina föräldrar jobbade hårt.
Mamma var sjuksköterska. Pappa var taxichaufför.
Så de influerade mig att jobba hårt.
Men jag vill inte vara som mina föräldrar,
för tiden har förändrats.
Min mamma lät mig inte åka nånstans eller umgås.
Och nu undrar jag var fan mina barn är.
Jag vet på ett ungefär var de är. Det är antingen på basket eller på gym, men...
Jag vet inte så mycket som jag vill veta.
Det handlar inte om att de är uppfostrade.
Det handlar om att vara mogen nog för att undvika trubbel.
Och mina pojkars storlek
de ser vuxna ut och med tanke på vad som pågår...
Men det är rollen som förälder. Man oroar sig alltid.
Det finns ingen enkel shunt.
När man placerar en shunt kan allt gå fel.
Här ser man att det finns ett hål i shuntinstrumentet.
Den här ska vara under huden,
och vi går in i magen där dr Greenberg är, drar ut den inre stiletten,
och sen kommer det orange röret att glida igenom.
Här är hans nyckelben.
Det svåra med baklobsshunter är att vara i rätt plan här.
Han har en väldigt tjock nacke.
Hans huvudsvål är tjock.
Fan.
Jösses. Det är väldigt tajt.
Glöm det här. Håll huvudet.
- Sådär ja. - Sådär. Okej. Älskar det.
Du har fått din träning för idag. Du behöver inte gå till gymmet.
- Passa dig. - Ja.
Jag är utmattad,
känslomässigt, fysiskt, andligt.
- Där är röret. - Bra.
Så det är så här han gör det med laparoskopi.
Det är bara ett litet hål i buken.
Jag ska dra ut den inre tråden.
Jag ska ta ut shunten.
Sug.
Har du en behållare för ryggmärgsvätskan?
- Oj! - Högt tryck.
Ta ryggmärgsvätskan.
Ställ stolen under mig. Bajonett.
Och nu pumpar vi den.
Jag pumpar bara ventilen.
Vilket organ ser vi där under?
Tunntarmen.
Ventilen reglerar flödet av ryggmärgsvätska
från hjärnan till hans mage under resten av livet.
Okej, vi börjar sy igen.
- Bra. - Det var perfekt.
Ja. Allt gick bra.
- Okej, tack. Tack, allihop. - Hej då.
Rachel, sms:a när han vaknar, tack.
RYGGMÄRGSVÄTSKA
Jag tror att shunter gör att man åldras. Man blir gråhårig.
Jag tror att folk underskattar hur fysiska operationer är.
Trettio, fyrtio år av samma procedur
och vi sitter där med nacken böjd, vi bär pannlampor.
Så det kan vara påfrestande.
Jag tränar mycket...
...stretchar, stärker ryggen, yoga,
förutom den känslomässiga mindfulness-träningen
för att göra oss avslappnade.
Man kan inte operera om man är skadad. Så jag åker inte skidor,
jag gör inget snabbare än jag kan springa, för jag får inte få ledskador,
eller bryta fingrarna.
För då kan jag inte operera.
Det är det vi gör.
Ett, två, tre.
- Senaste natriumvärde var 135. - Bättre än när vi började.
Det var kul att komma hit. Jag älskar de här fallen.
Det är en ära och ett nöje att jobba med dig.
- När som helst. - Det var kul.
Här är det stora hålet. Det är mjukt.
Det ser jättebra ut.
- Det ser bra ut. - Jag kommer hit när han vaknar.
- Prata med familjen? - Ja, kom.
Allt gick bra och vi fick ut en bra mängd,
minst 70, 75 procent, kanske 80.
Vi kan göra mer om det behövs. Vi kan inte ersätta vävnad.
Och om man skadar nåt man inte kan se, är det farligt.
Idag var det väldigt säkert och det gick perfekt.
- Det var en stor smäll för tumören idag. - Får jag krama dig? Får jag?
Ja.
Jag har tränat på att bli den bästa jag kan vara,
men ibland går det snett, fast det inte är ens eget fel.
När man får bra resultat som i detta högriskfall,
måste man njuta av det men inte gratulera sig själv för mycket,
för fru Fortuna kommer och det blir helt tvärtom.
- Du är klar! - Hur gick det?
Det gick bra...
- Smidigt. - Hur var trycket?
Jättehögt. När jag kom in var det som...
Som en liten pojke som kissar. Det strömmade ut.
Och jag skickade det till labbet för att kolla att det var okej.
Det är logiskt.
Du kommer att vara väldigt öm här.
Det är bara huvudsvålen och din är tjock.
Du kanske får se det en dag och jobba med mig.
- Tack. - Ingen orsak.
Du är så duktig. Jag är stolt över dig.
Vi är alla motiverade av våra personliga erfarenheter.
Hans erfarenheter kommer att förändra hans karriär.
Åtminstone kan han samarbeta med oss.
Ska du ta en promenad?
Ska jag hjälpa till?
Jag ska hålla tag i dig, se till att du inte går nånstans.
Jag har allt, okej? Du går ingenstans utan mig.
- Jag försöker. Jag måste tillbaka. - Du kanske försöker gå ner.
- Ja. - Säg till om du blir trött.
- Det här är bra. - Okej.
-Är det okej? Lite svårt, eller hur? - Ja.
Vill du stanna en stund? Det är okej att stanna.
Du är van vid att gå normalt. Kan du stå rakt, är det bekvämt?
- Det är bekvämt så här. - Okej.
Gör det ont när du försöker stå rakt?
- Nej. Det är bara bekvämare så här. - Bra. Okej.
Min kropp försöker läka sig själv.
Jag är väldigt arg på... var de hamnade,
att de inte kan ta ut dem, för det kommer att skada mig mer än själva kulan.
Jag har en sjukdom i kroppen.
Det gör ont att veta att ens barn måste oroa sig för
att bli skjuten när han går ut.
De måste ta reda på var vapnen kommer ifrån.
Hur kommer de in i samhället?
Och polisen måste skydda oss.
Hur skjuts nån framför polisen, ingen är gripen och polisen är där?
Våra barn ska kunna gå till affären utan risk,
kunna gå till nästa byggnad eller leka ute.
De borde känna sig säkra.
De måste skydda våra barn.
Barn måste få vara barn.
Ditt hår, det är... Det är galet.
Hur är det, farmor?
- In där. - Du började.
Jaså?
Titta. Farfar, börjar inte han vara kort mot mig?
Jag är nästan lika lång som han.
Håret räknas inte.
Det var trevligt.
Tack så mycket för allt.
Inga problem. Jag är här för nästa bebis också...
- Nästa år. - Jag vet.
Hej.
Se så vacker den blir.
Hej, Noelia.
Den är så fin att jag vill ha en nu.
Bara tio varv till, sen är jag klar.
Nu ska jag gå upp.
Älskling, det är så fint.
Den här är riktigt fin.
- Hej. - Hör du!
Hej, Brett.
- Säg: "Hej, doktor Langer!" - Hur är det?
- Han ser bra ut. - Ja.
- Hej. - Där är han. Han är en trollkarl.
- Han stirrar på mig den här gången. - Han tog bort din tumör.
Han känns redan annorlunda. Vi kan se det.
Om han inte har fått ett anfall, är det ett bra tecken.
- Ja. - Otroligt.
Vart ska du, kompis?
Han vill härifrån.
- Kom hit. - Jag klandrar honom inte.
- Tack. - Hej då.
Hej då!
Jag behöver semester. Jag åker nästa vecka.
Det blir bara skönt att komma härifrån.
- Jag är så glad. - Ja. Tack.
Jag mår mycket bättre.
Jag vet.
Det ser bra ut.
Vi lämnar stiften där, antagligen i ett par veckor,
så att allt är förseglat,
och håller ett öga på att det inte blir infekterat,
för att det var öppet ett tag. Det är nåt vi oroar oss för.
Hej, hur är det?
Jag är dr Prince. Trevligt att träffas.
Jag är en av traumakirurgerna som hjälpte dig
med alla sjuksköterskor och alla andra läkare.
Har du några frågor?
Inte? Okej.
För er är det här en helt ny fas nu.
Han fick just reda på det, så ni måste som en familj stötta honom nu.
Han har kommit långt. Han var beslutsam.
Ja. Och du också. Vi alla. Vi ska ta honom igenom det här.
- Tack. - Du har gott sällskap här.
Hej då. Vi ses senare.
Det är så givande att träffa honom.
Han får snart åka hem.
Det är en så givande del av hela resan att se honom komma till den här punkten.
Nu är han mentalt skadad efter det han just har gått igenom
och han måste bearbeta det som hände och hitta ett sätt
att inte vara rädd och gå vidare.
Det är en svår resa han ska gå igenom
och vi kan fixa hålen och skadorna,
men som med så mycket vapenvåld kommer yttre sår och ärr att finnas där.
Men de inre tar en livstid att ta itu med.
Det gör mig så tacksam för min egen familj.
Man tänker på såna här stunder och hur snabbt allt kan förändras.
Denver Med Evac. Vi har en patienttransport.
Man i 50-årsåldern, skidolycka.
På väg till Eagle Regional Airport.
Han har en C5-ryggskada och ingen känsla i armar eller händer.
Patienten glider in och ut ur medvetslöshet.
Hans slutdestination är Newark flygplats i New Jersey.
David.
Är du okej?
Herregud.
Undertexter: Ulrika Lindfors-Davis