...і права, і ліва ноги без абразії...
Хлопець, 16 років, ДТП на мотоциклі, при свідомості.
Тиск?
-Тиск 110 на 88. -Дякую.
-Ввели 20 в ліктьову ямку. -Лікарю Магваєре, фізрозчин?
Щось ліворуч болить?
Ніяких зміщень, деформацій, абразій на спині.
Рентген грудей.
Медичний, 85, дитина, дев'ять років, Бруклін, між авеню Бушвіка й вулицею Грув.
Периферична рана. Пацієнта проштрикнув паркан.
Мама простить везти в Коена. Пожежний департамент на місці.
-При свідомості? -Так.
Ти ліз на паркан? Нащо ти ліз на металевий паркан?
Щоб показати мамі.
Гаразд.
Лікарю...
Десь 14 сантиметрів.
Гаразд, друже, накладемо шви.
Транспорт, Дональд.
Скажіть, що чекаємо на операційну, анестезії бракує.
Везіть дитину до нас, у невідкладну.
З того, що ми знаємо, уявляючи ситуацію,
схоже, що батарейка застрягла у стравоході.
-Робимо ендоскопію стравоходу, -Гаразд.
Дуже ризиковано.
-Наскільки погано? -Жахливо.
Звідси дістану.
-Добре. -Є?
-Так. -Дякую.
ДИТЯЧИЙ МЕДЦЕНТР КОЕНА «НОРЗВЕЛЛ ХЕЛС»
СІМЕЙНА ПРИЙМАЛЬНЯ БЛЮМЕНФЕЛД
ШВИДКА ДОПОМОГА: НЬЮ-ЙОРК
БЕЗ ТРУДА НЕМА ПЛОДА
Хвилинку. Стривай.
Може, подзвоню ще комусь третьому.
Я подзвоню Томасіті з твого?
Я тітці подзвоню. Вона з ним.
-Вона теж їм дзвонила. -Гаразд. Вона знає англійську?
Ні, іспанську лише, але я їй подзвоню.
Алло?
-Алло, Томасіто? -Так.
-Томасіто, розкажи, що саме сталося? -Він упав.
Вони думають, що він упав з ліжка.
Він досі на підлозі?
Так, досі на підлозі, бо не дозволяє нікому його торкатися.
Гаразд, Вікі.
- Боже мій. -Усе гаразд?
Ні, я хочу поїхати.
-Це в Брукліні? -Так.
Гаразд, зустрінемося там.
Скаржиться на біль у лівому стегні, але я говорив з його сином...
Як ти?
Як справи?
-Трохи сумно, але ми впораємося. -Ні, заспокойтеся.
Він не любить лікарні, одразу такий: «Угу».
Дядьку.
Дядьку, ми поїдемо в лікарню, добре?
Дядьку, ні за що не хапайся.
Бо якщо за щось схопишся і почнеш рухатися, то всі впадемо.
Скільки тут сходинок. Донизу. Гаразд.
Підготуєте носилки?
Повільніше.
Ще одна... Три.
А ти любиш, коли тебе носять.
Ми виміряємо тиск.
Болить зараз щось?
-Усе тіло. -Усе тіло?
Гаразд.
Джовані, ми вже в машині швидкої.
Привіт, як справи?
Вікі, я поговорю з тобою англійською.
Добре.
Ми помітили, що він останнім часом у стані депресії.
Не хоче їсти, митися.
-Усе це симптоми депресії. -Сумує, бо не може розвивати життя.
Він щось казав щодо цього? Типу: «Жити не хочу»...
-Так. -Він таке казав?
-Так. -Гаразд.
Я це скажу медсестрам, коли приїдемо, добре?
Так, було б чудово.
Бо про це я найбільше хвилююся. Йому ж 94.
Так.
І починається деменція і депресія.
Гаразд, готові.
Хоч ЦКЗ дозволило ходити без масок, поза лікарнею ми їх усе ж носимо.
А я розкладний ніж ношу.
-Це головне. -Себе не поріж.
З ножем і маска не потрібна.
-Обережно. Не... -Як його, у біса, скласти?
-Може, годі? -Ось.
-Годі! -Та все.
Обережно.
Іноді хірургу краще знайти безпечний шлях.
Але врешті-решт, щоб зцілити людину з важким захворюванням,
треба змусити себе вийти із зони комфорту.
Занепокоєння і тиск
змушують приймати рішення, які змінять тебе на краще.
Іноді, щоб врятувати життя пацієнта, попри всі труднощі, треба ризикувати.
Молодець, Ленґере.
Привіт, любов моя.
І ти мав би мені написати. Ти ж це знаєш.
-Написати? Я дзвонив. -Знаю, але дзвінки не для мене.
Гаразд, писатиму. Це моя дружина.
-Привіт! Я Бріттані. -Привіт! Я Ненсі.
-Одна із зареєстрованих медсестер. -Приємно. І вибач.
Я просто за все вибачаюся.
-Ненсі, я завжди вибачаюся. -Це було загальне вибачення...
Що б потім не сталося, його вже за все пробачили.
Маю іти. Люблю тебе.
-Мала впевнитися, що він тут. -Ага.
Ось тут ураження.
Я почала помічати дивні вирази обличчя.
Він кривлявся.
А тоді все склалося разом, у нього з'явилися напади,
навіть приступи й...
Надійний спосіб позбутися нападів — прибрати пухлину,
якнайбільшу частину, якщо не всю.
Аутизм ось цим не вилікуєш,
і якщо в нього епілептичні припадки, то це сильно впливає на мозок.
Тож якщо ви хочете, щоб у нього була максимальна розумова діяльність,
то пухлини треба позбутися.
Наша мета — розрізати тут
і почати вирізати зсередини.
Ми зможемо дістатися до неї вузькими проходами, не зачіпаючи мозку.
Такі операції дуже рідко проводять,
і, певним чином, саме вони змушують ставати нейрохірургами,
змушують нас важко працювати, адже вони не лише технічно складні,
можна не лише врятувати життя, а й покращити його якість, урятувати маля.
Небезпечна операція, але впораємося.
Через коронавірус сім'я відкладала медогляд дитини.
Також цей випадок
унікальний і складний через розмір пухлини.
Ось, друже.
У країні дуже мало хірургів, які роблять такі операції.
Я — один з небагатьох, хто такі операції проводить.
Дитину вирішили відвезти в дитячий медичний центр Коена,
у лікарню, де я досить рідко оперую.
Але з такими чудовими партнерами та з Шоном
я зможу провести операцію на високому рівні.
Самому це робити — відстій.
Та й будь-що самому робити — відстій. Чудово мати друзів.
Чудово. Завтра його огляне Ленґер.
Поглянь на це.
Це студент-медик.
Він вчиться в тому ж медичному коледжі, що і я, у південній частині, у Брукліні.
Цьому малому 23. І в нього гостра гідроцефалія.
Він нахилявся, і з'явився найсильніший за життя головний біль.
Класичний випадок накопичення спинномозкової рідини.
Цей шлуночок має перетікати в цей,
а тут усе перетікає в тонкий Суецький канал,
потім у четвертий шлуночок, а потім у спинний мозок.
Це динамічний щоденний процес.
З незрозумілих причин його Суецький канал,
його акведук перекритий.
Тому в нього зростає тиск у мозку.
Далі тисне на очі, тому в нього й так болить голова.
-Як з трубопроводом. -Ага.
Один з варіантів — збільшити отвір, надіятися, що спинномозкова рідина стече.
Так.
Безпечніший підхід... Він студент-медик, тож я дав два варіанти,
а він каже: «Знаєте, встроміть туди катетер,
і рідина сама витече».
Тож я негайно його забрав, щоб вилити рідину й поставити шунт.
...найбезпечніше це зробити ззаду.
Я пишу роботу про вентрикулоперитонеальне розміщення шунта,
і ми розглядаємо успішність цих операцій...
-Класно! -Цікаво, коли ти — основне джерело даних.
Коли ми закінчимо з цим, можеш свою роботу з нами писати...
Це честь.
...особисто й професійно на все глянеш.
-Так. -Гаразд. Побачимося всередині.
Довготривалий набряк диску зорового нерва може призвести до сліпоти.
А тривале підвищення внутрішньочерепного тиску може призвести до смерті.
Де Ленґер, до речі?
ЛІКАРНЯ ЛЕНОКС ГІЛЛ
ДИТЯЧИЙ МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР КОЕНА
Хосе Прінс на зв'язку. Мушу привітатися з ним.
Знайомий з Маршаллом?
Ні. Як справи? Шон Роджерс. Радий знайомству.
-Радий, що буде екзоскоп. -Дякую, що все сьогодні обладнав.
Я сказав, щоб справа ми оперували, а зліва екран був.
Гаразд, ходімо.
-Як ти? -Як ти?
Казав Шону, що тебе востаннє бачив в «Норз-Шорі»,
-А ось і він! -Привіт!
Я ще тут, дивися.
Тату, ходіть за мною.
Тату, зараз буде перевірка безпеки.
Добре.
Зараз тато сяде на стілець, будемо засинати.
Дітей мені лікувати важко.
Чесно кажучи, це дуже класний досвід, він вражає,
але не знаю, як дитячі нейрохірурги це щодня роблять.
І знаєш що? Червоненький, як Елмо!
Наклейка, як Елмо! Усе готово!
Подуємо бульбашки з Елмо.
Дякую!
Їхня праця просто неймовірна. Вони роблять прекрасну роботу.
-Не так, як з дорослими. -Так.
Готові? Один, два, три.
Усе гаразд, він спить. Татусю, поцілуйте його і виходьте.
Чудово. Дуже дякую, татусю.
Дякую вам.
Він молодець. Дякую.
Шоне, я ще раз поговорю з родиною.
-Так. Авжеж. -Хочеш піти зі мною?
-Усе гаразд? Точно? -Так.
-З цим важко впоратися. -Так.
Страшна, велика пухлина.
З тобою все буде добре, але треба їсти вдома.
Треба їсти, навіть якщо не голодний.
І тоді буде добре.
Члени родини передали, що в нього депресивний стан.
Він не їсть, не п'є, не приймає душ,
а також казав, що жити не хоче.
-Він так казав? -Так. Своєму сину.
Спитаєш повне ім'я і дату народження?
Дядьку, як тебе звати?
Хосе.
-Чудово. -А дата народження?
Коли народився?
Цього й сам Бог не знає.
Не пам'ятаєш, у якому місяці?
Ні?
Гадаю, шостого травня.
А в якому році?
Шостого травня.
Він так старається.
Усе гаразд.
Нічого, якщо не пам'ятаєш.
Доброго дня. Мене звати пані Круз. Я прийшла зробити ЕКГ.
Усе інакше, коли це член сім'ї.
Треба почекати, аби глянути, чи все буде добре.
Трохи важко, бо хочеться з ними лишитися,
але час іншим людям про нього турбуватися.
Дуже дякую.
-Ти йдеш? -Іду.
Це моя партнерка.
Ми на роботу йдемо, інших рятувати.
-Гаразд. -Гаразд.
Як скажеш, пані полковник.
Побачимося пізніше.
Поводься добре.
Як завжди.
Зараз зроблять рентген, щоб переконатися, що все гаразд,
надіюся, до вечора він буде вдома.
Бувай, Джеймі. Дякую. До зустрічі.
Ми вчинили правильно, що подзвонили їм.
А тепер треба готуватися до наступного дзвінка.
Море ненависті в суспільстві живить багато річок.
Кожну з них треба перекрити
й покласти край збройному насильству в нашому місті та країні.
Майбутнє треба будувати на рівності й можливостях,
бо їхній брак призводить до збройного насильства, свідками якого ми є.
Президент Байден сьогодні в Нью-Йорку, говоритиме про зброю,
дуже іронічно те, що він обговорюватиме з мером запобігання збройному насиллю,
і зараз у нас у лікарні двоє дітей з вогнепальними пораненнями.
Тож це все більш поширена проблема, так же?
Щоразу, коли я розповідаю про збройне насильство,
то за приклад можу взяти дитину, яку ми нещодавно лікували,
чи людину з нашої громади, яку застрелили.
Це просто жах, а ще це велика проблема не лише для міста, а для всієї країни.
Усе гаразд, друже?
Хтось злий.
Ми зараз робимо обхід.
І почнемо з пацієнта, якого ми бачили минулої ночі, з вогнепальним пораненням
у ліве стегно. Йому насправді дуже пощастило.
-Альфреде, як ти? -Добре.
Ми дуже раді, що не довелося везти тебе в операційну, робити великий надріз.
-Так, вчора про це говорили. -Ага.
Я просто огляну рану, добре? Ось тут.
Гаразд. Уже не так сильно кровоточить.
Так. Я відчував, як кров приливала.
Ти — один з найудачливіших малих, яких привозили сюди з кулевим.
-Кулі застрягли... -У різних місцях.
-Так. -Я розумію. Я це відчуваю.
-Відчуваєш? -Так, у спині.
Ось тут відчуваю. Там, де кістка.
Так, вона застрягла у хребті, між хребцями та тазовою кісткою.
Важко повірити, але багато людей живуть з кулями,
не знаючи, що вони є. Зараз болить, але стане легше.
Учора в мене був чудовий день. Я гуляв, ішов до друзів, таке інше.
-Так? -Так.
Я був у навушниках, нічого не чув,
і щойно я повернув на ту вулицю, почув постріли.
Я не знав, звідки був звук.
У мене спрацювали основні інстинкти:
ухилятися і шукати укриття.
Оце пам'ятаю. Коли я був на підлозі,
повз, щоб заховатися за стіною, то відчув, що в мене поцілили,
бо я відчув біль у ногах.
А тоді я глянув униз і побачив велику діру.
Штани були розірвані.
І...
Усюди була кров.
У тебе є друзі, які теж постраждали від зброї?
-Один друг помер. -Справді?
-Так. -І це тебе якось травмувало?
Чи це тебе якось зачепило?
-Мені ще більше боляче. -Боляче?
-Так. -Морально чи фізично?
І те, й інше.
-Ким ти хочеш стати, коли виростеш? -Хочу бути актором.
-Актором? Клас. -Ага.
Задля цього вступаю в коледж.
Уже вирішив вступати? Класно. І коли початок?
Мав починати сьомого лютого, але тепер доведеться зачекати.
-Отже, Рейчел. -Так?
-Ми обговорили місце втручання? -Так.
Одним ударом проб'єш отут шлуночок.
Головне — не промахнися,
бо якщо промахнешся, то вцілиш у внутрішню капсулу.
Цікаво. Коли я був у ординатурі, то в мене було двоє дітей,
і з теперішніми знаннями трохи більше хвилююся
щодо вагітності, пологів і такого іншого.
І в такому випадку бути студентом-медиком вигідно,
вигідно розбиратися в медицині, бо так приймаєш виважене рішення.
Зазвичай я кажу, що менше знаєш, то міцніше спиш.
Не хочеться знати про ризики й можливі негативні наслідки.
Нам що воду відключили?
Та спокійно. Рахунки просто оплати, милий.
Ось і вода, лікарю.
Уже краще. Так.
Дональд урятував.
Це Хамза Хіджі. Ми розміщуємо правий вентрикулоперитонеальний шунт.
Усі підтверджують, що оперуємо справа.
Так, я теж.
А тепер зосередьмося разом.
Зробіть три глибокі вдихи носом і видихніть через рот.
Ми зробимо це разом.
Привіт.
Ми витягнемо дихальну трубку, гаразд?
Ми чекаємо на пульмонолога,
дамо йому кисень після того, як витягнемо трубку.
Гаразд? Добре.
Джоше, ти кашлятимеш і блюватимеш. Це нормально.
Знаю, це страшно, але все гаразд.
Можеш блювати.
За нашим сигналом глибоко вдихай і кашляй, гаразд?
І все. Усе інше зробимо ми.
Мені вже значно краще.
Тепер я знаю, що йому зручніше.
Набагато краще, що трубку дістали.
Ми налаштували його на одужання,
тож, гадаю, так і буде.
-Так. -Перешкод я не бачу.
Він спілкується з нами жестами й очима.
Він киває й хитає головою.
І це досить добре.
Ми дихаємо десь від десяти до двадцяти разів на хвилину.
А він робив від 20 до 30 вдихів, і це багато.
Але зараз 20 вдихів у хвилину.
-Гаразд. -Але грудна клітка досі не рухається.
Зараз у нього важкий період.
Але запевняю його, що все налагодиться.
І він зможе займатися тим, що йому подобається.
Це перший великий, успішний крок.
Це великий прогрес, Джоше.
Він дуже веселий.
Любить грати й жартувати.
Усе буде краще. День за днем.
Гаразд, відпочивай.
Це моя дитина, моя... особлива дитина.
Це моя особлива дитина.
Твій друг.
Гаразд, Шоні. Уперед. Ти просто кремінь.
Я не хвилююся.
Дещо все ж мені непідвладне.
Тож... Я просто стараюся думати про те,
що я зробив усе можливе й...
Гадаю, що я з таким добре справляюся.
Тож я думаю, що треба саме таке ставлення мати,
інакше — хвилюватимешся.
Добре.
Дякую.
Біполярні щипці.
Так, тут є уламок кістки.
Так, тут у малого ще кістки.
Ронжири дайте.
Схоже на... Ось вони.
-Як ти, Хосе? -Усе добре.
-Привіт, Хосе. Як ти? -Добре.
-Радий бачити. -Теж.
Бачу, ти весь у роботі й...
Так, мав тобі подзвонити, коли закінчу.
-Чи після закриття. -Звісно.
Одягни 3D-окуляри. Побачиш дещо класне.
-Є. Дуже круто. -Це екзоскоп?
Глянь на пульсацію судини на поверхні.
-Увімкнути. -Гарно.
Я ще помучу тебе питаннями, які хотів поставити в операційній.
-Я подзвоню. -Дзвони. Бувай.
Бережися, Хосе.
Увімкнути.
Тенотомічні ножиці.
-Він над лобовою часткою, так? -Ще... Дай ще одні ножиці.
Він не над боковою борозною.
Завжди обережно проходжу біля борозен.
Ножиці просто жахливі.
Біполярні.
Ось пухлина. Досі добряче кровоточить.
Намагаємося не розрізати зорові нерви. Біполярні ввімкнені?
Більші біполярні щипці.
Майку, дай фіолетові...
Фіолетові увімкнені. На 47.
-На 50? -На 52.
-Є ще найменший розмір. -Так, найменший, що є, треба.
Тут мало місця. Дай щипці для біопсії.
Чотири на нейрон.
Якщо щось не так роблю, кажіть.
Я контролюю. Помилитися тобі не дам.
-Поки на вигляд непогано. -Так, згоден.
Одна з найгарніших операцій.
Я б її безплатно щодня робив, допоки...
Ні, справді. Для мене...
Для мене це найкраща операція.
Щось є. Гіпофіз. Може, це воно.
Так, ти молодець.
Слизька це стежка.
Слизька, бо так можна дістати до гіпоталамуса
й покалічити ендокринну систему.
Може призвести до ожиріння. До проблем з пам'яттю через втрату гормонів.
Межа дуже тонка.
-Думаю, ми закінчили. -Так, чудово.
Перевірте всі показники.
ДИТЯЧИЙ МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР КОЕНА
Мені буде шість.
Так, тобі буде шість.
Лондон підхопила грип, і, звісно ж, усі підозрюють, що це ковід,
бо він повсюди, але тести негативні.
Усе гаразд, мила? Гаразд.
Сьогодні її мама подзвонила раніше, тому вона зі мною з 11.
Тож я її відвожу її раніше, а в мого сина пізніше гра.
Постійно така біганина з чотирма дітьми.
Через розлучення мої стосунки з дітьми стали напруженими.
Але ми працюємо над цим. Їм важко.
Мої батьки дуже важко працювали.
Моя мати була медсестрою. А батько був таксистом.
Саме вони мотивували мене наполегливо працювати.
Але я не хочу бути таким, як мої батьки,
бо зараз часи інші.
Мама нас нікуди не пускала тусити.
А зараз я лише здогадуюся, де зараз мої діти.
Я приблизно знаю. Десь на баскетбольному майданчику у залі чи...
Я просто не знаю стільки, скільки хотів би.
Справа не в добрій поведінці, а в тому, що вони зрілі й вміють уникати проблем.
А в мене хлопці здоровані
та й з огляду на теперішні події, вони на вигляд, як дорослі.
Але така доля батьків. Завжди хвилюватися.
Шунтування легким не буває.
Коли ставиш шунт, то будь-що може піти не так.
В інструменті для шунтування є діра.
Ось це ми заженемо під шкіру, а тоді — в живіт, де зараз стоїть лікар Ґрінберг,
тоді витягнемо внутрішній зонд, і просунемо туди помаранчеву трубку.
Це піде в ключицю.
Найважче потиличні шунти ставити ось тут, у правій зоні.
У нього дуже груба шия.
І скальп дуже щільний.
Чорт.
Боже. Як же туго.
Забудь. Тримай голову.
-Ось так. -Ось так. Гаразд. Чудово.
Ось і тренування. І в спортзал не треба.
-Обережно. -Так.
Я виснажений
морально, фізично й духовно.
-Ось трубка. -Добре.
Він робить операцію лапароскопічно.
Малесенька дірочка в животі.
Витягну внутрішній дріт.
Тепер заберу шунт.
Відсмоктувач.
Є резервуар для спинномозкової рідини?
-Отакої! -Тиск високий.
Бери спинномозкову.
Підстав, будь ласка, стілець. Штифт.
А тепер накачаємо.
Клапан накачую.
І який ми під ним орган шукаємо?
Тонку кишку. Цей клапан регулюватиме потік спинномозкової рідини
з мозку до живота до кінця його життя.
Гаразд. Час зашивати.
-Добре. -Ідеально.
Так. Усе пройшло чудово.
-Гаразд, дякую всім. Дякую. -Бувайте.
Рейчел, напиши, як прокинеться, дякую.
Поки шунти ставиш, то сивієш майже моментально.
Гадаю, люди недооцінюють фізичну складність роботи хірурга.
Тридцять чи сорок років робимо одне й те ж, ми гнемо шиї, сидимо в лінзах.
І це дуже важко.
Я витрачаю купу часу на тренування,
на розтяжку, зміцнення спини, шиї, на йогу,
на додаток до тренувань з підтримки морального стану
та інших вправ для розслаблення.
Але ж хворим не оперуватимеш. Тож я не катаюся на лижах,
швидшим за біг нічим не займаюся,
бо ПХЗ не можу ж порвати, не можу палець зламати на баскетболі.
Так не зможу оперувати.
Ось чим ми займаємося.
-Раз, два, три. -Останній раз рівень натрію був 135.
Краще, ніж на початку.
Я радий сюди приходити, люблю ці операції.
Це честь і задоволення працювати з вами.
-Завжди. -Було весело.
-Діра величезна. Але все затягується. -Просто чудово.
-Прекрасно. -Гляньмо, як буде, коли він прокинеться.
-Поговоримо з родиною? -Так.
Усе чудово пройшло, ми витягнули більшу частину,
відсотків 70–75, навіть 80. Якщо можна буде щось зробити, то без проблем.
-Ми назад тканину не пришиємо. -Поранити те, чого не видно, небезпечно.
Сьогодні все пройшло дуже добре й безпечно.
-Так. Ми велику частину пухлини витягнули. -Так. Можна обняти?
Так.
Усе життя я вчився бути найкращою версією себе,
але іноді все йде не так, як хочеться, і це не твоя провина.
І коли у важких випадках усе добре проходить,
треба радіти, але не перехвалювати себе,
бо удача може повернутися зовсім іншим боком.
-Усе готово? -І як там?
Добре пройшло...
-Без проблем. -Яким був тиск?
Дуже високим. Коли я пробив, то...
Наче маленький хлопчик дзюрив. Усе витекло.
Відправив на забарвлення за Грамом і на бакпосів, щоб упевнитися, що все гаразд.
Логічно.
Тож тобі буде дуже боляче.
Це скальп, і він у тебе щільний.
Може, якось побачиш, і прийдеш зі мною працювати.
-Дуже дякую. -Прошу.
Ти класний малий. Я тобою пишаюся.
Нас усіх мотивує особистий досвід.
Його особистий досвід змінить кар'єру.
Він може почати працювати разом з нами.
Прогуляєшся?
Може, я допоможу? Як щодо цього?
Я міцно триматиму,
щоб не зіслизнув.
Я тримаю. Без мене ти нікуди не підеш.
-Спробую. Ще ж повернутися треба. -Можеш униз піти.
-Так. -Скажи, якщо втомишся.
-Добре. -Гаразд.
-Усе гаразд? Важко, правда? -Так.
Хочеш зупинитися на хвилинку, подихати? Це нормально.
Ти просто звик, що раніше нормально ходив. Рівно стояти зручно?
-Отак зручно. -Гаразд. Тоді...
Боляче рівно стояти?
-Ні. Просто так зручніше. -Гаразд. Добре.
Зараз моє тіло намагається одужати.
Я серджуся через те, як куля застрягла,
її не можуть витягнути, бо гірше буде оперувати, ніж кулю лишити.
Тож так.
У мене в тілі болячка.
Важко усвідомлювати, що твоя дитина має боятися того,
що її застрелять на вулиці.
Вони мають з'ясувати, звідки береться зброя.
Як вона потрапляє у громади?
Поліція має нас захищати.
Як поліція може не заарештувати стрілка, що відкрив вогонь прямо перед нею?
Діти мають почуватися в безпеці,
йдучи до магазину, сусіднього дому чи майданчика.
Почуватися в безпеці.
Наших дітей мають захищати.
Не відбирати дитинство.
У тебе таке волосся... Капець просто.
Як справи, бабусю?
-Туди йди. -Ти сама почала.
Справді?
Дивіться. Дідусю, а він не нижчий за мене?
-Майже такого ж зросту, як він. Ще трохи. -Волосся не рахується.
Було чудово.
Дякую тобі за все.
Немає за що. У будь-який час. Я ж теж другу дитину хочу...
-Наступного року. -Знаю.
Привіт.
Який гарний виходить.
Ноеліє.
Яка класна, я теж таку хочу.
Ще десять шарів і закінчу.
Я піду нагору.
Милий, як же гарно.
Так мило.
-Привіт. -Привіт!
Привіт, Бретте.
-Скажи: «Привіт, Ленґере!» -Як ти, малий?
-Чудовий вигляд. -Так.
-Привіт, друже. -Ось він. Він фокусник.
-Так дивиться на мене цього разу. -Він прибрав твою пухлину.
Він уже краще почувається. Ми це бачимо.
Те, що в нього ще не було нападу, — хороший знак.
Згодна.
Неймовірно.
Малий, ти куди?
-Хоче вийти звідси. -Так.
-Ходи сюди. -Я його розумію.
-Дякуємо. -Так, бувайте.
Бувайте!
Перепрошую.
Хочу у відпустку. Піду наступного тижня.
Хочеться відпочити від цього місця.
-Я такий радий. -Так. Дякую.
Мені значно краще.
Знаю.
Чудово.
Скоби лишимо ще на кілька тижнів, щоб усе було добре скріплено,
стежитимемо, щоб не потрапила інфекція,
бо рана довго була відкрита. Лише через це хвилюємося.
Привіт, ти як?
Я — лікар Прінс. Дуже приємно.
Я один з хірургів-травматологів,
який допомагав тобі разом з лікарями й медсестрами.
Маєш питання?
Ні? Гаразд.
Для вас це вже зовсім інший етап.
Він лише про все дізнається, тому ви як сім'я
маєте його супроводжувати.
Він пройшов довгий шлях. Рішуче боровся.
Так. І всі ми. Ми йому допоможемо одужати.
Допоможемо одужати.
-Дякую. -У вас тут хороша компанія.
Гаразд, бувайте. До зустрічі.
Так приємно його побачити, зустрітися з ним.
Його можуть виписати за кілька днів. Неймовірно приємно бачити,
що він досяг таких результатів.
Зараз йому й морально важко через пережите,
він має зрозуміти, що сталося, і знайти спосіб
повернутися до звичного життя і йти вперед.
У нього попереду важкий шлях,
ми зашили всі рани й порізи,
але в нього стільки стріляли, звісно, фізичні шрами лишаться.
Але найважче буде з моральними шрамами, з якими він боротиметься все життя.
Тоді так цінуєш власну сім'ю.
Думаючи про такі моменти, розумієш, як швидко все може змінитися.
НЬЮ-ЙОРК
Медична евакуація Денвера. Перевезення пацієнта.
Чоловік, під 60, аварія на лижах.
До регіонального аеропорту «Ігл». У нього травма хребта C5, він не відчуває рук.
Періодично втрачає свідомість.
Кінцевий пункт призначення — аеропорт «Ньюарк» у Нью-Джерсі.
Девіде.
Усе гаразд, милий?
Боже.
Переклад субтитрів: Данило Добровольський