POHOTOVOST: NYC
8. DÍL – ZMĚNA JE ŽIVOT
Liso, tady doktor Langer.
Liso, otevřete oči.
Haló, Liso.
Proč jí prostě neuděláme sken?
Nechci na ni jen takhle zírat. Dobře?
Vezmeme ji na sken.
Jak dostala ten záchvat, bylo to...
Je to smůla.
Změní to pak celé vyšetření,
když máte velký záchvat, projdete postiktální fází,
takže budete 12, 24 hodin letargičtí.
Bude vám na nic.
- Tady byl ten nádor. - Přesně tak.
Ne, žádné příznaky mrtvice. Žádné známky...
Byla to prostě dlouhá operace, do hlavy se dostal vzduch,
tím to nejspíš bylo.
Byl tam vzduch, dostala záchvat.
- Žádné překvapení. Žádný šok. - Vůbec žádný.
Dobře, uvidíme, jak to bude vypadat zítra.
- Je fajn být zpátky. Tady s tebou. - Vážně.
Jdu zas ke své místo-židli.
Je to tvrdá práce.
NEMOCNICE LENOX HILL
COHENOVO DĚTSKÉ LÉKAŘSKÉ CENTRUM
Kdy bude hotový Tyler?
- Kdopak? - Tyler.
U Tylera se teprve uvidí.
Vidíš? Vidíš, jak je to rozpláclé?
Jako tady na zadní stěně.
Tepna je na tohle příliš malá.
Takže otázka je...
- Můžeš to z tohoto ústí předělat? - Jo, nebo to mám opravit?
Pro Tylera musím udělat čtyři napojení.
Dvě tepny, jedna žíla a jeden močovod.
Obávám se, že to někde může unikat.
Kdyby byl únik u jedné z cév, vedlo by to ke krvácení.
Podáte mi další svorku?
Ke sraženinám dochází.
Musím se ujistit, že je to napojení perfektní
a že po technické stránce jde operace hladce,
protože tady dal táta ledvinu svému náctiletému synovi
a my nesmíme udělat chybu.
Budeme to muset spravit a pak přišít,
to je totiž asi ten problém. Ta arteriotomie to otevřela.
Dejte mi další. Výplach.
Nechci, aby se ta přední tepna teď ucpala, protože v ní neproudí krev.
Tahle ledvina měla dvě tepny a původní céva je hodně malá,
takže se hlavní tepna ucpala.
Hlavní je si problému všimnout, a když se vám něco nezdá,
tak to předělat, protože nemůžete odejít ze sálu
a doufat, že to nějak dopadne.
Při odchodu z operačního sálu musíte vědět, že to dopadne dobře
a prokrvení ledviny bude parádní.
Ahoj. Jsem MacKenzie, sestra, co s vámi bude vzadu.
Ošklivě jste upadla, že?
Prostě jsem spadla.
Přešla jsem trávník a upadla jsem na příjezdovou cestu.
Možná jste tedy zakopla?
- Možná. - Tak jo.
Není vám nevolno?
- Ne. - Dobře.
Kdyby se něco změnilo, dejte mi vědět, ano?
- To je vaše lepší polovička? - Ano. Už 55 let je moje lepší polovička.
Páni, to je úžasné.
Raz, dva, tři.
Výborně.
Takže jste prostě spadla, ne...
Dokázala jste dát ruce před sebe?
- Ne. - Ne. To je vidět.
Jen jsem šla pro poštu.
U příjezdové cesty jsem šla k zemi.
- Hezký let. Uvidíme se pak. - Jo, to doufám.
Padesát pět let.
- Věřil bys tomu? To je úžasné. - Já vím. Jsou rozkošní.
- Panebože, to jsou cíle. - To ti říkám.
Slibuju, že se o ni dobře postarám, ano?
Dobře, zavolám vám, hned jak přistaneme.
Moc vám děkuju.
- Jasně. - Buďte opatrní.
Jestli vám bude špatně nebo budete chtít něco na bolest,
- dejte mi vědět. - Dobře.
Tylere.
Tylere? Slyšíš mě? Otevři oči.
Slyšíš mě? Zhluboka se nadechni, ano?
Půjdeme za mámou a tátou. Co říkáš?
Už mě slyšíš? Otevři oči. To je ono.
Vidíte, jak je ta moč světlejší?
To je dobře. Tak to má být.
Je to jako pěkně vyzrálá moč.
- Z Bordeaux? - Je tam spousta tříslovin.
Tak jo. Nahoru.
Zatím se mějte. Díky.
Maminko, můžete jít sem.
- Váš syn se probírá. - Díky.
Ahoj, kamaráde.
Ahoj, broučku.
Už mě slyšíš, zlatíčko? Maminka je tu.
Ahoj.
Tady ho máme. Co se děje, Tylere?
Podíváme se na ten řez, dobře?
No páni.
Necháš si tam dát pěkné tetování, co ty na to?
Šlápni na plyn. Pořádně šlápni na pedál.
Jo, ty nemáš řidičák.
Tohle je největší okamžik jejich života.
Tyler bude mít narozeniny, snad se jednou ožení,
bude mít vlastní rodinu a všechny ty chvíle
budou na stejné úrovni dneška,
kdy dostal Tyler od táty transplantát.
Je celý zabalený.
Ahoj, pojmenoval jsi tu ledvinu?
Vymysli pro ni jméno.
- Asi řekl: „Dobře“. - Dobře.
- Tak jo. - Mám tě rád, synu.
Taky tě má rád.
Medic 66 pro osmiletého chlapce v Queensu.
Pacienta před jeho domem srazilo SUV.
Poranění hlavy a možné zranění krku. Pacient má velké bolesti.
Vezou sem druhé zranění. Bude hned vedle. Jdu sem.
Moje ucho!
Nejvíc se bojím, že na traumatologii uvidím svoje dítě.
Zavolají z oblasti, kam vaše děti chodívají
nebo kde žijí.
V průběhu let jsem si vyvinul mechanismus, jak fungovat ve stresových situacích.
Chci si odpočinout.
Vždyť odpočíváš, už ležíš.
Cítíš se ospalý?
Není nic horšího, než že moje děti něco potřebují
a nikdo jim nepomůže a nezachrání je.
Maminko, uděláme vedle CT sken.
Půjdete se mnou?
- Máma jde s tebou. - Jde za námi.
Uděláme snímek vnitřku hlavy.
Jsem sestrou už 19 let a kvůli věcem, co denně vídám,
hluboko uvnitř cítím, co je skutečné a na čem záleží.
Tohle prostě vím.
Takže vůbec nepochybuji,
jestli to má význam nebo jestli mám pokračovat.
To pro mě není otázka.
- Mami, zůstaň tady. - Jsem tady, Christiane, přímo tady.
Raz, dva, tři.
Přistáváme. Jižní strana.
Dobře, jsme tady, paní Margaret.
Připravte se na to, že v místnosti, kam jedeme,
bude spousta lidí, kteří se vás budou ptát na všechno možné,
a vyšetří vás traumatologický tým,
aby se ujistili, že máte vše potřebné.
Tak jo, vezmeme vás na traumatologii.
Takže tohle je paní Margaret. Je jí 78 let.
Upadla na příjezdové cestě, která je z betonu.
Nedokázala si před sebe dát ruce,
takže tady zraněná není, ale upadla na cestu přímo obličejem.
Má hematom přepážky v nose a taky má subdurální hematom.
Ale při sekundárním vyšetření se nic nenašlo.
Žádné propadliny, žádné deformity. Nic takového.
Paní Margaret, zavolám vašemu manželovi.
- Řeknu mu, že jste v pořádku dorazila. - Dobře, díky.
Nemáte zač. Doufám, že vám bude lépe. Ano?
Pane...
Jo, hned zavolám panu Bernardovi.
- To je kdo? - Její manžel.
Jen mu dám vědět, že v pořádku přistála.
Zdravím, pane Bernarde, tady MacKenzie ze SkyHealth.
Jen vám chci říct, že jsme s vaší ženou bezpečně přistáli
a teď ji ošetřují na pohotovosti
a prohlíží ji traumatologický tým.
Vůbec nemáte zač.
Jste moc milý. Děkuji.
Dobře, nashle.
V roce 2015 byl mé matce diagnostikován adenokarcinom plic.
Ze začátku měla jen mírné příznaky
a nebylo na první pohled jasné, co jí je.
Na pohotovosti jí udělali sken a diagnostikovali 4. stupeň rakoviny,
což není běžné.
Obvykle to není tak zjevné.
Nejhorší den mého života.
Byla mým srdcem a mou duší.
Viděla jsem její spřízněnou duši trpět, když trpěla ona.
Bylo těžké se na to dívat, ale taky to bylo krásné,
kvůli tomu, kolik toho spolu přečkali a jak moc se milovali.
- Pojďte dál. - Zdravím.
Jsem dr. Macriová. Jak se máte?
Promiňte, jsem tu s dcerou.
Jistě, to se neomlouvejte.
Jste její táta! Tak kvůli čemu tu jste? Co se stalo?
Omdlela jsem. To se mi stalo poprvé.
A myslím, že to bylo kvůli lékům, které jsem brala...
- Lorazepam. - Lorazepam.
- Jo.
Dobře. Na co ho berete?
Na úzkost.
Moc dobře nespala a je unavená.
Byla hodně úzkostná.
Dobře. Jen vás prohlédnu. Poslechnu si vaše srdce.
Jste už mnohem klidnější.
Vypnula jsem monitory, není nutné vás víc zneklidňovat.
Dobře. Zní moc dobře.
Poslední dobou jsem měla hodně směn, kde vidím
tenhle trend úzkosti, deprese, paniky.
Opravdu si myslím, že u spousty lidí to narůstá.
Mám kontaktovat psychiatra?
Chcete si o tom s někým promluvit?
Přemýšlela jste třeba o osobním setkání?
Možná.
Jo, myslím, že obzvlášť u psychiatrie je osobní setkání lepší.
Vím, že se při pandemii spousta lidí obracela k telemedicíně,
ale vždy je příjemnější, si s někým popovídat napřímo...
Když vidím tyhle pacienty,
chci se ujistit, že necítí beznaděj a nepotřebují mluvit s psychiatrem,
u nás jsou tyhle služby dostupné pro všechny.
Myslím, že pandemie si na nás vyžádala daň. Jsme unavení.
Tak jo, výborně.
- Díky, doktorko. - Není zač.
Dobře. Chudinka.
Tyhle děti.
COHENOVO DĚTSKÉ LÉKAŘSKÉ CENTRUM
Test na covid?
- Ano. - Jo.
Prosím vás, lidi, já to nemám.
Je roztomilý.
Christiane, bolí tě teď něco?
Můj obličej!
- Tvůj obličej? - Můj obličej a noha.
Dobře, hodně nebo trochu?
Deset je nejhorší, jedna je skoro jako nic.
Tak osm?
Na osmičku se zdáš být docela v pohodě. Asi jsi drsňák.
Jen jsem ti chtěl říct, že tě mám rád.
Já tebe taky, chlapečku.
Kdyby se mi něco stalo, měla bys vědět, že tě mám rád.
Mám tě rád, mami.
- Já tebe taky, chlapečku. - Mám tě moc rád.
Dávám ti na obličej jen vodu. Chci dát pryč nějaké vlasy.
Zastudilo to, že? Jen to studí.
- To je jen voda? - Jenom voda.
Jsi ten nejstatečnější kluk, jakého jsme dnes viděli.
Hotovo. Je to pryč.
- Lepší? - Ano.
Dobře, tak jo.
Vím, že bolest ohodnotil na osm, ale díváme se na to stejné dítě
a zdá se, že bolest je snesitelná, mnohem lepší než při příchodu.
- Mami. - Ano?
Mami, nebreč, protože pak budu brečet taky.
- Já nebrečím. - Nebreč, prosím.
Vím, že brečíš, ale to nevadí.
To nic, mami. Bude mi líp.
- Mám tě rád. - Já tebe taky.
Vždycky na něj tlačím a říkám mu, že se tohohle má držet.
Je tak talentovaný
a dává těm dětem a jejich rodinám strašně moc.
Je to něco, čeho si na něm moc cením.
Moje děti, průběh rozvodu, bylo to pro ně těžké.
Rozruch způsobený pandemií způsobil, že jsem se rodině odcizil
a začal přemýšlet, jak s nimi trávit víc času,
užít si to s nimi a sledovat je, jak rostou.
Ošetřovatelství je o pečlivosti.
A když budete pečliví, můžete to použít při jakékoliv činnosti.
Tak jsem si založil firmu, na nákladní dopravu.
Dá mým dětem, našim dětem, budoucnost.
Všechno záleží na kvalitním čase.
Jde o to znovu získat čas a trávit ho s rodinou.
Ze všeho nejvíc jsem hlavně otec.
Bude to smutné, protože tohle jsem byl já tak dlouho.
- Co dneska děláš? Večer? - Domácí úkol.
Domácí úkol?
Teď děláme psychologii.
Přidělili mi PTSD. Takže píšu o tom, jak se změnila léčba PTSD.
Protože předtím se to týkalo
hlavně vojáků, kteří se vraceli z války.
A ani se tomu neříkalo PTSD, ale válečný stres. Nebo tak nějak.
Vracejí se domů a pořád slyší střílení a bomby.
A týkalo se to prostě mužů ve válce, ale teď se to může týkat i dětí
a kohokoliv, kdo si prošel silným stresem.
Zvlášť teď, po té situaci s virem a...
Přesně. Jistě, my celou dobu pracovaly
a pro lidi není přirozené vidět tolik umírání,
takže my všichni budeme mít PTSD.
O čem se vůbec nemluví, je to,
jak se ty výjezdy podepíší na našem duševním zdraví.
Je přeci normální, když člověk není v pohodě.
Ve West Village jsem měla pacienta, který zemřel na předávkování.
Další člověk měl covid a zemřel on i jeho žena.
Našli jsme je společně.
Taky jsem měla jednoho postřeleného. Opravdu hodně mladého. A zemřel.
Každý den vídám hrozné věci.
Ale teď, když mám v rodině toho malého človíčka,
mám pocit, že práce teď má pro mě úplně jiný význam.
Jsem vděčná, že můžu jít domů za svou rodinou,
protože vždycky je možné, že se domů nedostanete.
Moje práce pro mě bývala vším.
Dřív jsem se ztotožňovala se svou prací...
a měla jsem pocit, že to jsem já.
Teď už to tak necítím, ne tak moc.
Mám pocit, že je to mou součástí, ale nedefinuje mě to.
Mám pocit, že mám tolik různých stránek a aspektů.
- Ahoj, zlato. Jak se má? - Teď jsem ji nakrmil.
Potřebuje znovu odsát? Jako předtím, než šla spát?
Chtěl jsem ji nechat spát co nejdéle, takže...
Dobře, jen jsem chtěla zavolat a říct, že vás mám ráda.
- Já tebe taky. - Dobře, ahoj.
Je hrozné, že je nemocná.
Je mi z toho špatně od žaludku, abych řekla pravdu.
Ale vytváří si imunitu a...
Vím, že je v pořádku, jen je to...
štve mě, že tam nemůžu být.
Vždycky chci být lepší manželka nebo lepší matka.
Snažím se udělat si víc času, i když žádný nemám,
protože o tom závazky jsou.
Jsem vděčná za zdravé tělo a zdravější mysl.
Můj manžel a má dcera s tím hodně souvisí.
Nepřestává mě udivovat, jak se díky ní cítím,
jako bych byla propojená se svou mámou.
Cítím, že je moje máma přítomná víc, než by kdy bylo možné.
Sakra.
Jsem hrozně nevyspalá.
Začalo mě to dohánět po mém druhém dítěti.
A už je mi přes 40
a tohle dělám víc než 10 let, noční směny.
Rozhodně mě to zatěžuje zdravotně a celkově fyzicky.
Nevím, jak dlouho to budu dělat.
- Dobré ráno. Stacy? - Dobré ráno. To jsem já.
- Ahoj. - Ahoj.
A vy jste?
- To je Zaire, můj bratr. - Zdravím.
Vstupní zpráva byla stručná.
- Prý jste se postila kvůli ramadánu. - Ano.
Pořád se postíte nebo...
- Ještě osm dní. - Osm dní.
- Ale kdo to počítá - Božínku.
A moje hlava...
Cítila jsem tlak vzadu v hlavě a v očích,
dívala jsem se do zrcadla a říkala si: „To nic, jen klid.“
Ale začalo mi bušit srdce.
Takže jsme volali sanitku, protože se cítím čím dál slabší.
Takže zkontrolujeme srdce, elektrolyty, hladinu hořčíku,
ujistíme se, že v nerovnováze není nic, co by způsobilo tyto symptomy.
- Kouříte? - Ne.
Alkohol nepijete, že?
- Ne. - Dobře.
Byla jsem závislá, jestli to pomůže.
Dobře. A jestli se můžu zeptat, na čem jste byla závislá.
Crack, kokain.
Dobře. Kolik let jste čistá?
- Čtyři měsíce. Měla jsem relaps. - Čtyři měsíce! Výborně.
Myslím, že je to báječné! Protože jsem skončila.
To je moc dobré.
Jen budu brečet víc. Jednu utřeš, další přijde.
Zkontrolujeme srdeční enzymy, vaše srdce, všechno,
abychom se ujistili, že za tím není skrytý problém.
Když to bude dobré a výsledky budou v pořádku,
budete pak moct jít domů, dáme vám led a zotavíte se doma.
- Dobře. - Tak jo, vrátím se pro vás.
- Dobře. - Dobře.
Nikdy by mě ani nenapadlo, že byla závislá.
Je to taková milá duše.
Lidi mě pořád překvapují.
Nejsem přehnaně skeptická.
Snažím se být vždycky optimista
a udržet pozitivní atmosféru, když přijdu do práce.
Ale v poslední době se to vždy nedaří a začínáme být vyčerpaní.
Všichni jsme tvrdě pracovali a tolik jsme toho obětovali.
Nechceme se dostat do fáze vyhoření, kdy do toho
nedáváte celé své srdce a duši.
Určitě to prověřilo naši odolnost.
O co jde?
Tohle je Joshua, 17letý muž. Má několik střelných ran...
- On to zvládne. - Je to bojovník.
To je.
Joshe propustili z nemocnice.
Teď jeho rodina také odjede z města.
Myslím na všechny ty děti, když se zase vydají do světa.
Je těžké sledovat jejich osudy.
Prožijete s nimi ten silný moment, co jim změní život,
pak si říkáte, co se s nimi asi stalo.
Když se vám stane něco traumatického,
chemický způsob, jakým váš mozek filtruje informace,
vše úplně změní, protože já se cítil jinak.
Hluboký nádech.
Nemám strach.
Našel jsem si filozofii,
co mi objasnila důvody, proč jsem na světě.
Mám být dobrý člověk.
Mám být laskavý a pokorný.
A občas s tím trochu bojuji.
Tohle je vyléčeno. Je to hotové. Díky.
Upřímně si myslím, že když jako vůdce
ukážete zranitelnost, tak vám to pomůže.
Podle mě je dost pravděpodobné, že má dlouhý covid
a trápí ji následky prodělaného covidu.
Jsem opatrná a nechodím moc ven.
Na večeři jsem nebyla rok a půl.
Dobře, hned jsem zpátky.
- Stacy. Ahoj. - Ahoj.
Rozbor krve vypadá dobře.
Hořčík je normální. Srdce funguje normálně.
Aspoň bych dokončila ten litr tekutin, jestli můžete,
pomůže vám to, když budete dnes dál držet půst.
A myslím, že můžete odejít, až vám bude líp.
Je mi líp, ale chci ty tekutiny, protože myslím...
Určitě, měla byste nechat dojít ten litr.
Proč to takhle neudělat? Právě se chystám jít domů.
- Jak se opovažujete? - Já vím.
Za deset minut, půjdu spát. Ne hned.
A proč byste proboha něco takového dělala?
Abych se večer vrátila.
Nevím, jak to děláte, Bůh vám žehnej.
Chci jen říct, že si doktorů opravdu vážím.
Myslím na sestry a doktory a na všechno, co se děje,
dáváte do toho srdce, není to jen vaše práce.
Nevím, jak... Když se lidé starají
o lidi, kteří trpí, tak to má velký význam.
Díky. To je hezký závěr mé noci. Ráda jsem vás oba poznala.
- Nápodobně, odpočiňte si. - Vy taky.
Odpočinu.
Při této práci
si vážíme života a toho, co máme, aspoň já to tak beru.
Jsem vděčná za to, co mám, pokaždé, když sem přijdu a vidím ty lidi.
Ale teď je to ještě výraznější.
Mám novinky.
Takže se probrala.
- Byla slepá. - Já vím.
- Dnes měla odjet na rehabilitaci. - Skvělé.
- A teď. - Dva.
- Páni. Předtím její prsty neviděla. - Sleduj.
Ne. Tohle je něco žlutého.
- Páni. Vidí barvy. - Má barevné vidění.
- Panebože. - Sleduj, vidí ty rukavice.
- Ano. Už to vidím. - Právě si vyhrnula rukáv.
- Můžu to podržet. - To je skvělé.
Proboha, sáhla po tom.
Na pravém zápěstí máte hodinky.
Já ti říkal, že se to vrátí.
Vrátí? Je to lepší než předtím.
Je to šílený.
- Je tady? - Zdravím.
- Ahoj. - Slyšel jsem dobré zprávy.
- Panebože. - Je to pravda?
- Jak se máte? - Vážně je to pravda?
Můžu...
- Vidím, že jste v modrém. - Ano.
Vidíte poprvé mou tvář?
Máte brýle.
- Ano. - Panebože.
Tohle není vaše... Vidím vaše rty, ano.
Jo.
- Kolik prstů? - Dva.
Kolik prstů?
- Jeden. - Paráda.
Řekněte, až se rozsvítí.
- Ano. - Pravé oko se zotaví.
Ano, určitě.
Je to skvělá zpráva, že už teď vidíte barvy
a máte dobré zaostření na levém oku.
Na pravém to přijde časem.
Nerv pravého oka byl nádorem stlačen mnohem víc než nerv levého oka.
Časem to přijde, ale bude to chvíli trvat.
- Nervy se hojí asi milimetr denně. - Dobře.
Což je spousta dní.
- Jasně. Odvedl dobrou práci. - Je to dobrý chlap. Taky dobrý chirurg.
Vaše oči, nervy zase začínají pracovat,
nejsou úplně... ale to se rychle zlepší.
Bylo mi fakt mizerně, když jsme vás viděli po probuzení.
Vím, že je třeba počkat, ale jsme od přírody netrpěliví.
To John říkal, abych byl trpělivý, že to bude lepší.
A měl pravdu.
Váš zrak už asi nikdy nebude dokonalý,
ale měl by se vrátit dost...
Pokud uvidím váš roztomilý obličej, budu v pohodě.
Je skvělá. Vidí mě dokonale.
- Jo. - Nejspíš lépe než má žena.
Řekněte jí, že o moc přichází.
Vůbec neví, co doma má.
Bože. Jste úžasná.
Už jsem ztrácela naději, myslela jsem, že budu nadobro slepá.
Ale včera, musíme zůstat optimisty
a věřit lidem, když nemůžeme věřit sami sobě.
Bůh vám požehnal, abyste zachraňoval životy.
A když ráno vstáváte,
měl byste cítit, že děláte společnosti velkou službu.
Snažíme se o to.
To ano.
Nesmíme se vzdát naděje. Svět je pořád dobrý.
Půjdete na 3 týdny na rehabilitaci
a po návratu uvidíte nás a ještě mnohem víc, ano?
Vedete si skvěle. Máme z toho velkou radost.
Mám vás ráda.
My vás taky. Ať se vám daří dál.
Vidím vás.
Já vás taky. Díky za ta krásná slova.
Moc vám děkuju.
To byla jedna z nejhezčích věcí, co jsem od pacienta slyšel.
Je úžasná.
Do naší komunity se dostávají zbraně a berou nám naše mladé lidi.
Říkám vám, že nechci pohřbít další dítě.
To, že v čím dál větším počtu komunit schází naděje,
často vede k tomu, že se tam objeví násilí,
a proto musíme řešit jak problém se zbraněmi,
tak i to, že nám chybí naděje.
To, k čemu jsme se s Che zavázali,
při našem boji proti násilí se zbraněmi,
mě zavedlo na místa, která bych jako student medicíny nečekal,
nenapadlo mě, že tohle budu jako chirurg dělat.
Je to náročná konverzace, opravdu.
Chodím teď do Bílého domu,
do Kongresu, dělám podporu, snažím se, aby to legislativa řešila.
- Zítra prý jdeme na oběd. - Ano.
Kéž bych se nemusela dívat, jak mi syn umírá před očima.
- Bojím se, že se to může opakovat. - Jo.
Mám tři děti, dva puberťáky, a bojím se toho pokaždé, když jdou...
Bojím se, že se to může opakovat.
Dám vám na sebe kontakt, můžeme se pak spojit kvůli práci.
Dává mi to pocit kontroly, pocit moci a pocit naděje.
Jde také o to, že nechceme být jen chirurgové,
kteří z lidí vytáhnou kulky a pošlou je zpátky na ulici,
ale snažíme se dělat průzkum, opravdu pochopit,
jak by mohlo hnutí věci změnit.
K některým z těch kytek si dokážu přiřadit tvář.
A z pohledu mě jako dětského chirurga to je vždy nějaké dítě, které nepřežilo.
Pravda je, že to bolí nás všechny.
Začínám si vážit toho, jak se mě to dotklo,
jak mi to vážně změnilo náhled na život.
Cítím naléhavost a břemeno dnešní doby,
kdy jsou naše děti zabíjeny.
Je to poprvé, kdy je hlavní příčinou úmrtí dětí
v USA násilí se zbraněmi.
A i když tuto zemi miluji
a jsem moc vděčný za všechno, co poskytla mně
a mé rodině, tak tohle není země, kterou chci pro své děti.
Měli jsme jednoho postřeleného mladíka, ale když jsem se večer vrátil domů,
volali skoro každou hodinu.
- Takže tam nemusíš? - Pokud nebude něco hodně vážného.
Moje holka!
Jsem tak ráda, že ji vidím.
Mám tě moc ráda.
Tady ho máme.
Jak je, kámo? Jak se máš?
- Jak se cítíš? - Dobře.
Lepší?
- Nemůžu se hýbat. - To nic. Já přijdu k tobě.
Taky se moc hýbat nemůžu.
Co myslíš, je Grod v pohodě?
Pojmenovali jsme ledvinu Grod.
To je perfektní jméno.
Doktor Grodstein.
Mám tě rád.
Já tebe taky.
Každý den, když se probudím
a chystám se do práce, tak poslouchám zprávy.
A slyším všechny ty depresivní příběhy o spáchaných zločinech, o válce.
Ale pak přijdu do práce a vidím všechny ty lidi,
kteří sami podstupují nebezpečí, jen aby pomohli těm, co to potřebují.
Nebojte, postaráme se o vás.
A to opět posiluje mou víru v lidstvo.
Zdá se, že jsi taky trochu dehydrovaná.
Stejně tu teď nemůžu zůstat, takže...
- To ale není důvod to nedělat. - Já vím.
Raz, dva, tři.
Už to bude.
Je to dárek na pátek.
Antropoložka Margaret Meadová řekla,
že první známkou civilizace bylo, když viděli zahojenou zlomenou nohu.
Zahojená zlomená noha znamená, že ji pacientovi zavázali,
starali se o něj, krmili ho a chránili.
V podstatě mu pomohli se uzdravit.
A v civilizovaném světě chráníme naše zraněné a staráme se o ně.
Proto jsme na světě, abychom se o druhé starali.
Medic 99, hlášena střelba u Vinegar Hill v Brooklynu.
Zasaženi dva lidé, opakuji, dva lidé.
Bože, už zase?
SRDCE – DAROVANÝ LIDSKÝ ORGÁN NEBO TKÁŇ NA TRANSPLANTACI
TRANSPLANTACE SRDCE POZOR – NEVSTUPUJTE, PROSÍM
CHTĚLI BYCHOM TENTO SERIÁL VĚNOVAT VŠEM PACIENTŮM, JEJICH RODINÁM
A ZDRAVOTNÍKŮM, KTEŘÍ S NÁMI SDÍLELI SVÉ PŘÍBĚHY STATEČNOSTI.
Překlad titulků: Michaela Vokřálová