‎SERVICIUL DE URGENȚE
‎EPISODUL 08 ‎O SCHIMBARE DE PERSPECTIVĂ
‎Lisa, sunt dr. Langer.
‎Lisa, deschide ochii!
‎Bună, Lisa!
‎Să-i facem o tomografie.
‎Nu vreau să stau degeaba ‎și să mă uit la ea. De acord?
‎O ducem la tomograf.
‎Imediat ce a făcut criza, mi-am zis...
‎Mare ghinion!
‎Se schimbă toată situația.
‎După o criză convulsivă generală, ‎în starea postictală,
‎când ești letargic ‎timp de 12 sau 24 de ore,
‎te simți...
‎- Aici era tumora. ‎- Exact.
‎Nu sunt semne de comoție. Nu se vede...
‎După această operație lungă ‎cu aer în craniu...
‎- Asta ar trebui să fie cauza. ‎- Aerul a provocat criza.
‎- Nu e o surpriză. Nu e șocant. ‎- Nu e șocant.
‎Bine! Să vedem cum se prezintă mâine.
‎- Mă bucur că m-am întors lângă tine. ‎- Mă duc la biroul meu.
‎E greu.
‎SPITALUL LENOX HILL
‎CENTRUL MEDICAL COHEN PENTRU COPII
‎Cât mai durează la Tyler?
‎- Ce anume? ‎- La Tyler.
‎Rămâne de văzut.
‎Vezi? Vezi cât de deformat e?
‎Uită-te la peretele din spate.
‎Artera e prea mică pentru asta.
‎Întrebarea e...
‎- Poți reface totul din orificiul ăsta? ‎- Da. Sau să refac aici?
‎La Tyler, trebuie să fac patru legături.
‎Două artere, o venă și un ureter.
‎Mă tem că ar putea exista scurgeri.
‎Dacă sunt la un vas de sânge, ‎înseamnă hemoragie.
‎Dă-mi încă o clemă.
‎Se pot forma cheaguri.
‎Trebuie să mă asigur ‎că expunerea e perfectă
‎și că operația decurge perfect‎,
‎fiindcă un tată i-a donat un organ ‎copilului său adolescent.
‎Nu e loc de erori.
‎Trebuie să lipim aici și să coasem.
‎Asta e problema, ‎arteriotomia asta chiar s-a deschis.
‎Să mai văd una. Irigare.
‎Nu vreau ca artera anterioară ‎să se coaguleze acum.
‎Nu circulă sânge.
‎Rinichiul avea două artere. ‎E un vas de sânge foarte mic.
‎S-a format un cheag pe artera principală.
‎E esențial să observi problema ‎și, dacă nu ești mulțumit, să refaci.
‎Nu poți ieși din operație ‎sperând că se va rezolva de la sine.
‎Trebuie să ieși, ‎fiind sigur că lucrurile merg bine
‎și că fluxul de sânge la rinichi e bun.
‎Bună! Eu sunt MacKenzie. ‎Voi fi asistenta dv. pe drum.
‎Ați căzut zdravăn.
‎M-am dus...
‎Am traversat gazonul ‎și am coborât pe alee.
‎Am înțeles. V-ați împiedicat de ceva?
‎- E posibil. ‎- Bine.
‎Simțiți greață?
‎- Nu. ‎- Bine.
‎Dacă se schimbă ceva, spuneți-mi.
‎- El e partenerul dv? ‎- Da. De 55 de ani, e partenerul meu.
‎Doamne, ce extraordinar!
‎Unu, doi, trei...
‎Perfect!
‎Ați căzut așa...
‎- N-ați putut pune mâinile? ‎- N-a putut.
‎- Nu? ‎- Nu. Deloc.
‎Mă duceam la cutia poștală. ‎Când am ajuns pe alee, am căzut.
‎- Zbor plăcut! Pe curând! ‎- Da, așa sper.
‎Cincizeci și cinci de ani, ai auzit?
‎- Nu e grozav? ‎- Sunt adorabili.
‎- Doamne, obiective! Uite un obiectiv. ‎- Să știi că da.
‎Vă promit că am grijă de ea. Promit.
‎- Vă sun imediat ce aterizăm. ‎- Mulțumesc foarte mult.
‎- Sigur. ‎- Aveți grijă.
‎Dacă vă simțiți rău ‎sau vreți ceva pentru durere, spuneți-mi.
‎- Bine? ‎- Da.
‎Tyler!
‎Tyler? Mă auzi bine, Tyler? ‎Tyler, deschide ochii.
‎Mă auzi? Respiră adânc.
‎Mergem la mama și la tata. Sună bine?
‎Mă auzi? Deschide ochii. Așa.
‎Vezi că urina e mai deschisă la culoare?
‎Asta e bine. E ceea ce trebuie.
‎E urina învechită.
‎- Bordeaux? ‎- Cu multe taninuri.
‎Bine! Mergem sus.
‎La revedere! Mulțumesc!
‎Mamă, poți veni aici.
‎- Fiul tău își revine. ‎- Mulțumesc!
‎Salut, amice!
‎Bună, scumpule!
‎Mă auzi? Mama e lângă tine.
‎Bună!
‎Iată-l! Ce se întâmplă aici?
‎Uite, aici e incizia.
‎Îți facem un tatuaj frumos deasupra. ‎Ce zici?
‎Apasă pedala, apasă. Apasă pe accelerație.
‎N-ai permis?
‎E cel mai important moment din viața lor.
‎Tyler își va serba zile de naștere, ‎se va căsători, va avea propria familie,
‎și toate acele momente ‎vor fi la același nivel
‎cu ziua în care Tyler ‎a primit un organ de la tatăl lui.
‎E împachetat bine.
‎Amice, i-ai dat un nume rinichiului?
‎Gândește-te la un nume.
‎- Cred că a zis: „Bine.” ‎- Bine.
‎- Te iubesc, fiule.
‎Și el te iubește!
‎Ambulanța 66, avem un băiat ‎de opt ani din Queens,
‎care a fost lovit de un SUV în fața casei.
‎Traumatism cranian și posibil, la gât. ‎Pacientul are dureri mari.
‎Vine al doilea traumatism. ‎Va fi alături. Vin aici?
‎Gâtul meu! Urechea mea!
‎Cea mai mare teamă e ‎să-mi văd unul din copii la traumatologie.
‎Când ai un apel dintr-o zonă ‎în care știi că merg copiii tăi
‎sau în care locuiesc...
‎În timp, mi-am dezvoltat un mecanism
‎prin care să pot funcționa ‎în condiții de stres extrem.
‎Vreau să mă relaxez.
‎Ești relaxat, ești întins.
‎Ți-e somn?
‎E cel mai rău când copilul meu suferă ‎și cineva nu a putut acționa să-l salveze.
‎Mamă, mergem la tomograf, e alături.
‎Mamă, vii cu mine?
‎- Da, mama vine cu tine. ‎- Ne urmează.
‎Îți pozăm interiorul capului.
‎Sunt asistent de 19 ani.
‎Lucrurile pe care le văd zilnic
‎mă fac să simt în mod visceral ‎ce e real și ce contează.
‎Știu sigur asta.
‎Nu-mi pun întrebări despre ceea ce fac,
‎dacă merită ‎sau dacă ar trebui să continui.
‎Nu se pune problema.
‎- Mamă, stai aici! ‎- Sunt aici, Christian.
‎Unu, doi, trei!
‎Coborâm pe latura de sud.
‎Am ajuns, dnă Margaret.
‎Să fiți pregătită. ‎Uneori, când intrăm în camera asta,
‎o grămadă de oameni ‎o să vă pună multe întrebări.
‎Va fi o echipă de la traumatologie, ‎care vă va evalua
‎va avea grijă să aveți tot ce vă trebuie.
‎Mergem la traumatologie, da?
‎Ea e dna Margaret, femeie, 78 de ani.
‎A suferit o cădere ‎pe aleea de beton a casei ei.
‎Nu s-a putut proteja cu mâinile.
‎Nu are răni la mâini, ‎dar a căzut cu fața înainte pe alee.
‎Are un hematom septal în nas ‎și un hematom subdural.
‎Nimic la evaluarea secundară.
‎Fără deplasări de vertebre, ‎deformări sau altceva.
‎Dnă Margaret, ‎mă duc să vorbesc cu soțul dv.
‎- Îi spun că ați ajuns în siguranță. ‎- Bine, mulțumesc.
‎Pentru puțin. Sper să vă simțiți mai bine.
‎Domnul...
‎Da, îl sun eu pe dl Bernard.
‎- Cine e? ‎- Soțul ei.
‎Îi spun că a aterizat în siguranță.
‎Bună ziua, dle Bernard, ‎sunt MacKenzie de la SkyHealth.
‎Voiam să vă spun ‎că am ajuns cu soția dv. în siguranță
‎și că e îngrijită la Urgențe, ‎iar echipa de traumatologie o consultă.
‎Cu mare plăcere.
‎Sunteți drăguț. Mulțumesc.
‎La revedere!
‎În 2015, mama a fost diagnosticată ‎cu adenocarcinom pulmonar.
‎La început, ‎simptomele au fost foarte benigne
‎și n-a fost evident ce afecțiune avea.
‎După o tomografie,
‎la Urgențe, a primit diagnosticul ‎de cancer în stadiul patru,
‎ceea ce nu e ceva obișnuit.
‎De obicei, nu e așa de evident.
‎Cea mai rea zi din viața mea.
‎Era inima și sufletul meu.
‎I-am văzut sufletul pereche ‎suferind alături de ea.
‎Și asta a fost greu de suportat, ‎dar a fost și frumos,
‎după tot ce au îndurat împreună ‎și cât de mult se iubeau.
‎- Intră! ‎- Bună!
‎- Sunt dr. Macri. Ce faci? ‎- Scuze, sunt cu fiica mea.
‎Desigur, n-ai de ce să-ți ceri scuze. ‎Ești tatăl ei!
‎Cum ai ajuns aici? Ce s-a întâmplat?
‎Am leșinat. ‎E prima dată când mi s-a întâmplat.
‎Cred că e din cauza medicamentelor ‎pe care le luam...
‎Lorazepam.
‎- Lorazepam. ‎- Da.
‎Bine. De ce iei medicamentul?
‎Pentru anxietate.
‎Nu dormea bine și era obosită. ‎A fost foarte anxioasă.
‎Bine. O să te examinez. ‎Vreau să-ți ascult inima.
‎Ești mult mai relaxată.
‎Am închis monitorul, nu vreau să te agite.
‎Bine. Sună foarte bine.
‎Recent, în multe ture am văzut...
‎această tendință de apariție ‎a anxietății, depresiei, panicii.
‎Cred sincer că acestea se amplifică ‎în mulți oameni.
‎Vrei să iau legătura cu un psihiatru?
‎Vrei să vorbești cu cineva despre asta?
‎Te gândeai la o discuție față în față?
‎Poate.
‎Uneori, mai ales la psihiatrie, ‎e mai bine să fii față în față.
‎Știu că, în pandemie, ‎mulți au ales telemedicina,
‎dar e mai bine ‎să vorbești cu cineva față în față...
‎Vreau să fiu sigură că acești pacienți ‎nu se simt fără speranță
‎și, dacă vor să vorbească cu un psihiatru, ‎au aici acces la aceste resurse.
‎Pandemia ne-a afectat. Suntem obosiți.
‎În regulă.
‎- Mersi. ‎- Pentru puțin.
‎În regulă. Biata de ea!
‎Copiii ăștia...
‎CENTRUL MEDICAL LENOX GREENWICH VILLAGE
‎CENTRUL MEDICAL COHEN PENTRU COPII
‎Un test Covid?
‎- Da. ‎- Da.
‎Vă rog! Zău! Nu am COVID.
‎Ce drăguț e!
‎Christian, te doare ceva acum?
‎Mă doare fața.
‎- Fața? ‎- Fața și piciorul.
‎Te dor tare sau puțin?
‎Zece e cel mai rău, ‎iar unu, aproape deloc.
‎Opt?
‎Pari foarte relaxat pentru un opt. ‎Cred că ești un băiat puternic.
‎- Să știi că te iubesc. ‎- Și eu te iubesc, micuțule.
‎Dacă mi se întâmplă ceva, ‎să știi că te iubesc.
‎- Te iubesc, mamă! ‎- Și eu te iubesc, micuțule.
‎Îți pun niște apă pe față, ‎ca să îndepărtez niște fire de păr.
‎E rece, nu? Asta e, e rece.
‎- E doar apă? ‎- Doar apă, atât.
‎Ești cel mai curajos băiețel ‎pe care l-am văzut azi.
‎Gata! Am terminat.
‎- E mai bine? ‎- Da.
‎Bine.
‎Știu că mi-a spus că durerea e 8 din 10, ‎dar ne uităm la amândoi la el acum.
‎Oare durerea e suportabilă, ‎față de atunci când a venit?
‎- Mami! ‎- Da?
‎Mami, nu plânge, ‎o să mă faci și pe mine să plâng.
‎- Nu plâng. ‎- Nu plânge, te rog.
‎Știu că plângi, dar e în regulă.
‎E în regulă, mamă. O să mă simt mai bine.
‎- Te iubesc! ‎- Și eu.
‎Îl bat la cap mereu și-i spun ‎că trebuie să facă asta întruna.
‎E foarte talentat
‎și le oferă mult copiilor ‎și familiilor acestora.
‎Asta e ceva ce prețuiesc mult la el.
‎Pentru copiii mei, divorțul e dificil.
‎Distragerea cauzată de pandemie ‎m-a îndepărtat de familia mea
‎și m-a făcut să mă gândesc ‎cum să petrec mai mult timp cu ei,
‎să mă bucur de asta și să-i văd crescând.
‎A fi asistent medical ‎necesită meticulozitate.
‎Dacă ești meticulos, ‎poți aplica asta în orice.
‎Am început o afacere, ‎o companie de transport.
‎Aceasta le va oferi copiilor mei, ‎copiilor noștri, un viitor.
‎Totul se rezumă ‎la timpul petrecut împreună,
‎la a-ți recâștiga timpul ‎și a petrece timp cu familia.
‎Înainte de toate, sunt tată.
‎O să fie trist, ‎fiindcă am făcut asta mult timp.
‎- Ce faci azi? În seara asta? ‎- Teme.
‎- Teme? ‎- Facem psihologie.
‎Studiez tulburarea posttraumatică, ‎modul în care s-a schimbat tratamentul.
‎Înainte, era vorba de militari ‎întorși din război, care sufereau de TPST.
‎Nici măcar nu se numea așa, ‎ci „sindromul șocului de obuz”.
‎Cei întorși acasă încă mai aud ‎focuri de armă și bombe.
‎Era vorba de bărbații ‎întorși de la război,
‎dar acum se aplică și copiilor, ‎oricui a trecut printr-un mare stres.
‎Mai ales acum, ‎după toată nebunia cu virusul...
‎Da. Noi am muncit în toată perioada asta.
‎Nu e natural să vezi atâta moarte.
‎O să suferim cu toții de TPST.
‎Nimeni nu vorbește despre asta.
‎Aceste apeluri ne afectează ‎la nivel mental.
‎Trebuie să considerăm normal ‎să nu fim chiar în regulă.
‎Am avut un pacient în West Village ‎care a murit de supradoză.
‎Apoi a fost altul, cu COVID. ‎Au murit și el, și soția lui.
‎I-am găsit împreună.
‎Am mai avut un tip rănit prin împușcare. ‎Era foarte tânăr. A murit.
‎Cum să spun... ‎Văd lucruri oribile în fiecare zi.
‎Dar acum că am o mică persoană în familie,
‎simt că munca mea are un alt sens.
‎Sunt recunoscătoare ‎că merg acasă, la familia mea,
‎fiindcă întotdeauna există posibilitatea ‎să nu ajungi acasă.
‎Cariera era totul pentru mine.
‎Mă identificam cu slujba mea și...
‎simțeam că aceea eram eu.
‎Acum, nu mai simt la fel.
‎Simt că asta e o parte din mine, ‎dar nu mă definește.
‎Simt că sunt multe lucruri diferite.
‎- Bună! Ce face? ‎- I-am dat să mănânce.
‎Trebuie să-i aspiri nasul iar? ‎Înainte să se culce?
‎Am lăsat-o să doarmă cât de mult a putut.
‎Am sunat să văd ce faceți ‎și să vă spun că vă iubesc.
‎- Și eu te iubesc. ‎- Bine, pa!
‎Nu-mi place că e bolnavă.
‎Mi se face rău, vă spun sincer.
‎Dar așa își construiește imunitatea.
‎Știu că e bine, dar...
‎mă enervează faptul că nu pot fi lângă ea.
‎Vreau să fiu o soție tot mai bună ‎și o mamă tot mai bună.
‎Încerc să creez mai mult timp, ‎chiar dacă nu există.
‎Asta înseamnă angajamentul.
‎Sunt recunoscătoare că am un corp sănătos
‎și o minte sănătoasă.
‎Soțul și fiica mea ‎au un mare merit în asta.
‎Sunt uimită de felul ‎în care mă face să mă simt,
‎în sensul că mă simt conectată ‎cu mama mea.
‎Mama e mai prezentă ‎decât ar putea fi vreodată.
‎Ia te uită!
‎Bună, iubitule!
‎Un pupic pentru tati?
‎Ăsta e pupicul!
‎Unde e Mauricio? Aici!
‎Am o mare lipsă de somn.
‎Mă resimt, mai ales după al doilea copil.
‎Am 40 de ani.
‎Fac asta de peste zece ani, ‎lucrez noaptea.
‎Cu siguranță, mă resimt ‎în ceea ce privește sănătatea
‎și, în general, fizic.
‎Nu știu cât timp o să mai fac asta.
‎- Bună dimineața! Stacy? ‎- Bună dimineața! Eu sunt.
‎- Bună! ‎- Bună!
‎Tu ești...
‎- Zaire, fratele meu. ‎- Bună!
‎Nota de la triaj a fost scurtă.
‎- Scria că ai postit pentru Ramadan. ‎- Așa e.
‎Mai postești și acum?
‎- Încă opt zile. ‎- Opt zile...
‎- Cine le mai numără? ‎- Doamne!
‎Capul...
‎Am simțit o presiune în ceafă și în ochi.
‎M-am tot uitat în oglindă ‎și mi-am zis: „E în regulă, calmează-te.”
‎Dar am simțit palpitații ‎și am chemat ambulanța.
‎Nu mi-e mai bine, sunt mai slăbită.
‎Facem analize pentru inimă, ‎verificăm elecroliții, magneziul,
‎să vedem dacă nu e vorba ‎de un dezechilibru.
‎- Ești fumătoare? ‎- Nu.
‎Nu bei alcool, nu?
‎- Nu. ‎- Bine.
‎Am fost dependentă, dacă ajută.
‎Bine. Dacă nu te deranjează întrebarea, ‎de ce ai fost dependentă?
‎Crack.
‎Bine. De câți ani n-ai mai luat?
‎- De patru luni. Am recidivat. ‎- Patru luni! E excelent.
‎Cred că e fenomenal! Am terminat.
‎E foarte bine.
‎Mă faci să plâng mai mult. ‎Ștergi una, vine alta.
‎Verificăm enzimele cardiace, ‎inima, tot ce trebuie,
‎ca să ne asigurăm că nu e altceva.
‎Dacă ai simptome moderate ‎și analizele sunt bune,
‎e în regulă să mergi acasă ‎și să te recuperezi acolo.
‎- Bine. ‎- Mă întorc!
‎- Bine. ‎- Bine!
‎Nu m-aș fi gândit că a fost dependentă.
‎E o persoană foarte drăguță.
‎Oamenii mă surprind mereu.
‎Nu sunt sceptică din fire.
‎Încerc să fiu mereu optimistă
‎și să am o atitudine pozitivă la lucru.
‎Dar, în ultima vreme, ‎asta nu s-a întâmplat mereu
‎și ajungem să resimțim oboseala.
‎Toți am muncit din greu, ‎am sacrificat foarte multe.
‎Nu vrem să ajungem la epuizare, ‎să ajungem să nu fim trup și suflet aici.
‎Pandemia ne-a testat rezistența.
‎Care e povestea?
‎El e Joshua, bărbat, 17 ani. ‎Are mai multe răni prin împușcare...
‎- O să reziste. ‎- E un luptător.
‎Așa e.
‎Josh a ieșit din spital.
‎El și familia lui pleacă din oraș.
‎Inima mea e alături de acești copii, ‎care se răspândesc prin lume.
‎E greu să știi pe unde e fiecare.
‎Trăiești alături de ei acest moment ‎care le schimbă viața,
‎apoi te întrebi ce s-a ales de ei.
‎Când ți se întâmplă ceva traumatizant,
‎procesul chimic prin care creierul tău ‎filtrează informația
‎se schimbă radical.
‎Eu m-am simțit diferit.
‎Respirați adânc.
‎N-am nicio anxietate.
‎Am găsit o filosofie care mi-a explicat
‎multe motive pentru care sunt pe Pământ.
‎Ca să fiu un om bun.
‎Să fiu amabil. Să fiu modest.
‎Uneori, am ceva dificultăți cu asta.
‎E vindecat. E bine. Vă mulțumesc.
‎Sincer vorbind, ca lider, ‎când arăți vulnerabilitate, e mai bine.
‎E foarte posibil ‎să aibă sindrom post-COVID.
‎Are sechele după COVID.
‎Evit destul să mult să ies în oraș.
‎N-am mai fost la restaurant ‎de un an jumate.
‎Mă întorc imediat.
‎- Stacy. Bună! ‎- Bună!
‎Analizele arată bine.
‎Magneziul e normal. ‎Analizele cardiace sunt normale.
‎Aș vrea să iei ‎măcar acest litru de lichide.
‎Te va ajuta dacă ții post azi.
‎Cred că poți pleca dacă te simți mai bine.
‎Mă simt mai bine, dar vreau lichidele. ‎Mă tot gândesc...
‎Sigur. Eu zic ‎că ar trebui să iei tot litrul.
‎Așa facem.
‎- Eu o să plec... ‎- Cum îndrăznești?
‎Nu-i așa? Plec în zece minute, ‎mă duc să mă culc.
‎De ce, Doamne ferește, ai face așa ceva?
‎- Ca să mă întorc diseară. ‎- Nu știu cum reușești.
‎Sincer, să știi că apreciez mult doctorii.
‎Mă gândesc la asistente și la medici, ‎cu tot ce se întâmplă.
‎E vorba de sufletul tău, ‎nu e doar o slujbă.
‎Nu cred...
‎Când oamenilor le pasă de cei care suferă, ‎înseamnă foarte mult.
‎Mulțumesc! Ce frumos am terminat tura! ‎Mi-a părut bine să vă cunosc.
‎- Ai grijă să te odihnești! ‎- Și tu.
‎Așa o să fac.
‎Făcând o astfel de muncă,
‎apreciem viața și ceea ce avem, ‎cel puțin eu.
‎Sunt recunoscătoare pentru ceea ce am ‎și pentru că vin aici să îngrijesc oameni.
‎Acum, senzația e și mai pronunțată.
‎- Tocmai am aflat. ‎- S-a trezit.
‎- Era oarbă. ‎- Așa e.
‎- Azi pleca la recuperare. ‎- Fantastic!
‎- Și acum? ‎- Doi.
‎- Nu vedea degetele înainte. ‎- Fii atent!
‎Nu. Aici e ceva galben.
‎- Vede culori! ‎- Vede culori.
‎- Doamne! ‎- Uită-te, vede mănușile.
‎- Da. Acum văd. ‎- Vede mâneca suflecată.
‎- O țin. ‎- E bine!
‎S-a întins după ea!
‎Ai un ceas la mâna dreaptă.
‎Ți-am zis. Ți-am spus că o să-și revină.
‎Să-și revină! E mai bine decât înainte. ‎E o nebunie.
‎- A venit? ‎- Bună!
‎- Am auzit vești bune.
‎- Dumnezeule! ‎- E adevărat?
‎- Ce mai faci? ‎- Chiar e adevărat?
‎Văd...
‎- Ești îmbrăcat în albastru. ‎- Așa e
‎Îmi vezi fața pentru prima dată?
‎- Ai ochelari. ‎- Da.
‎Dumnezeule!
‎Aici nu e... Îți văd buzele, da.
‎Da.
‎- Câte degete? ‎- Două.
‎Acum, câte?
‎- Unu. ‎- E bine.
‎Spune-mi când vezi lumina.
‎Da.
‎- Își va recupera ochiul drept. ‎- Absolut.
‎E foarte bine ‎că vezi culori atât de devreme
‎și ai vedere focalizată la ochiul stâng.
‎Își va reveni și dreptul.
‎Dreptul era mult mai comprimat ‎de tumoră decât stângul.
‎Mă aștept să-și revină, dar va dura.
‎Nervii se vindecă un milimetru pe zi.
‎- Bine. ‎- Înseamnă multe zile.
‎- Bine. A lucrat foarte bine. ‎- E un om bun. Și un chirurg bun.
‎Ochii tăi, nervii optici, ‎încep să lucreze,
‎nu e încă perfect, ‎dar situația se va îmbunătăți rapid, cred.
‎Am fost foarte supărat ‎când te-ai trezit prima dată.
‎Știam că trebuie să așteptăm, ‎dar eram nerăbdători.
‎John ne-a spus întruna ‎să avem răbdare, că va fi bine.
‎Și a avut dreptate.
‎Nu cred că vei avea o vedere perfectă, ‎dar ți-o vei recupera într-atât...
‎Dacă-ți pot vedea fața frumoasă, e destul.
‎- E grozavă. Mă vede perfect. ‎- Da.
‎Mai bine decât soția mea.
‎Spune-i că nu știe ce pierde.
‎Nu știe ce are aici.
‎Doamne! Ești foarte tare.
‎Renunțasem la speranță, ‎credeam că o să fiu mereu oarbă.
‎Dar ieri...
‎Trebuie să fim mereu optimiști
‎și să credem în oameni ‎când nu putem crede în noi.
‎Dumnezeu te-a binecuvântat ‎să salvezi vieți.
‎În fiecare zi, ar trebui să simți ‎că ți-ai adus aportul la societate.
‎- Ne străduim. ‎- Așa e.
‎Nu putem renunța la speranță. ‎Lumea e încă bună.
‎Faci recuperare trei săptămâni, ‎apoi vii să ne vezi cu vederea mai bună.
‎Te descurci grozav. ‎Suntem foarte fericiți.
‎- Vă iubesc. ‎- Și noi.
‎Și noi te iubim. Ține-o tot așa, da?
‎- Te văd. ‎- Și eu pe tine.
‎- Frumoase cuvinte, mulțumesc. ‎- Eu vă mulțumesc.
‎A fost un lucru foarte frumos ‎de auzit de la un pacient.
‎E incredibilă.
‎Armele apar în comunitatea noastră ‎și ni-i răpesc pe tineri.
‎Vă spun un lucru: ‎nu vreau să mai îngrop vreun copil.
‎Lipsa speranței, ‎în tot mai multe comunități,
‎duce deseori la apariția violenței.
‎Trebuie să rezolvăm atât problema armelor
‎cât și pe cea a absenței speranței.
‎Angajamentul pe care eu și Che ‎ni l-am luat,
‎de a ne implica ‎în lupta contra violenței armate,
‎m-a dus în locuri unde nu mi-am imaginat, ‎ca student la Medicină,
‎că voi ajunge când voi fi chirurg.
‎E o conversație dificilă.
‎Acum sunt la Casa Albă, la Parlament,
‎pentru a susține adoptarea legislației.
‎- Mâine luăm prânzul, așa mi s-a zis. ‎- Da.
‎Îmi doresc să nu fi trebuit ‎să-mi văd fiul murind.
‎Mă tem că se poate întâmpla iar.
‎Am trei copii, doi sunt adolescenți. ‎De câte ori ies afară...
‎Mă tem că se poate întâmpla iar.
‎Îți dau datele de contact, ‎ca să ne coordonăm munca.
‎Cu siguranță, am o senzație ‎de control, de putere, de speranță.
‎Încercăm să nu fim doar chirurgi ‎care extrag gloanțe din oameni
‎și îi trimit înapoi pe stradă,
‎ci să studiem problema,
‎să înțelegem cum creăm o mișcare ‎care să schimbe acest lucru.
‎Pot asocia fețe unora dintre aceste flori.
‎Fiind chirurg pediatru, ‎înseamnă că un copil nu a scăpat.
‎Adevărul e că ne doare pe toți.
‎Încep să înțeleg cât de mult m-a durut,
‎cât de mult schimbă ‎modul în care privești viața.
‎Simt această urgență ‎și povara acestor vremuri,
‎în care copiii ne sunt măcelăriți.
‎E pentru prima dată
‎când principala cauză de deces la copii, ‎în SUA, e violența armată.
‎Oricât iubesc țara asta ‎și îi sunt recunoscător
‎pentru tot ce ne-a oferit ‎mie și familiei mele,
‎nu așa o vreau pentru copiii mei.
‎Un adolescent a fost împușcat‎.
‎După ce am venit acasă ieri seară, ‎am fost sunat din oră în oră.
‎- Deci nu te mai duci? ‎- Doar pentru ceva grav.
‎Fetița mea!
‎Mă bucur să o văd.
‎Te iubesc foarte mult!
‎Iată-l!
‎Ce faci, băiete? Cum te simți?
‎- Cum te simți? ‎- Bine.
‎Mai bine?
‎- Nu pot să mă mișc. ‎- E în regulă. Vin eu la tine.
‎Și mie mi-e greu să mă mișc.
‎Ce zici, „Grod” e bun?
‎Am numit rinichiul „Grod”.
‎E numele perfect!
‎Dr. Grodstein.
‎Te iubesc.
‎Și eu te iubesc.
‎În fiecare zi când mă trezesc,
‎mă pregătesc să vin la lucru ‎și ascult știrile.
‎Aud povești deprimante ‎despre crime, despre război.
‎Apoi vin la serviciu ‎și îi văd pe acești oameni,
‎care se pun în pericol ‎ca să-i ajute pe cei în nevoie.
‎Stai liniștită, ne ocupăm de tine.
‎Și asta îmi redă credința în umanitate.
‎Pari și puțin cam deshidratată.
‎Nu pot să fiu internată acum, deci...
‎- Nu e un motiv să n-o facem. ‎- Știu.
‎Unu, doi, trei... Aproape am terminat.
‎E un cadou de sfârșit de săptămână.
‎Margaret Mead, antropologul, ‎a spus că primul semn de civilizație
‎a fost un picior rupt ‎care fusese vindecat.
‎Înseamnă că cineva a legat pacientul, ‎l-a transportat, l-a hrănit, l-a protejat.
‎L-a ajutat să se vindece.
‎Într-o lume civilizată, ‎îi protejăm pe cei răniți și îi îngrijim.
‎Pentru asta suntem pe Pământ, ‎ca să avem grijă unul de altul.
‎Ambulanța 99, focuri de armă ‎în Vinegar Hill, Brooklyn.
‎Doi oameni la pământ.
‎Doamne, iar?
‎INIMĂ - ORGAN UMAN DONAT
‎TRANSPLANT CARDIAC ‎ATENȚIE - NU INTRAȚI
‎DEDICĂM ACEST SERIAL ‎TUTUROR PACIENȚILOR, FAMILIILOR ACESTORA,
‎ȘI OAMENILOR DIN SISTEMUL MEDICAL ‎CARE NE-AU SPUS POVEȘTILE LOR.
‎Subtitrarea: Dan Ilioiu