Hej, Lisa, det är dr Langer.
Lisa, öppna ögonen.
Hallå, Lisa.
Vi kan väl ta henne till en skanning?
Jag vill inte bara stirra på henne så här. Okej?
Vi tar henne på en skanning.
Så fort hon krampade, var det...
Det är bara otur.
Det färgar alltihop,
om man får ett stort krampanfall blir man efteråt väldigt slö i 12-24 timmar.
Man känner sig bara blä.
- Det var här tumören var. - Precis.
Nej, det finns inga tecken på stroke. Det finns inga tecken på...
Det var en lång operation och luften i huvudet borde vara orsaken.
Hon har luft, hon får ett anfall.
- Ingen överraskning alls. - Ingen chock alls.
Vi får se hur hon ser ut imorgon.
- Det är fint att vara tillbaka med dig. - Ja.
Jag går tillbaka som vice.
Det är tufft.
Hur lång tid till för Tyler?
- För vad? - För Tyler.
Det återstår att se.
Ser du? Ser du hur platt den är?
Titta på den bakre väggen.
Artären är för liten.
Så frågan är...
- Kan du göra om från den här öppningen? - Eller ska jag lappa den?
För Tyler måste jag göra fyra kopplingar.
Två artärer, en ven och en urinledare.
Jag är orolig för läckor.
Om läckan är i blodkärlen leder det till blödning.
Kan jag få en till klämma?
Blodproppar kan hända.
Och jag måste se till att exponeringen är perfekt
och att operationen går perfekt
för det här är en pappa som ger sin tonårspojke,
och vi får inte göra fel.
Vi måste lappa den och sy fast den,
för det är nog problemet. Arteriotomin öppnades.
Låt mig se en till. Skölj.
Den främre artären får inte få en blodpropp nu, för den har inget blodflöde.
Den här njuren hade två artärer och det är ett väldigt litet kärl,
så huvudartären fick en blodpropp.
Nyckeln är att alltid lägga märke till problemet och om det inte känns bra
gör man om nåt, för man kan inte lämna operationssalen
och hoppas att det kommer att ordna sig.
Man måste vara säker på att allt kommer att ordna sig
och att blodflödet till njurarna är bra.
Hej. Jag heter MacKenzie. Jag är din sjuksköterska.
Du ramlade?
Jag bara föll.
Jag gick över gräsmattan ner på uppfarten.
Okej. Så du kanske snavade?
- Kanske. - Okej.
Känner du dig illamående?
- Nej. - Okej.
Så om det förändras, säg bara till.
-Är det här din bättre hälft? - Ja. I 55 år.
Jösses, det är fantastiskt.
Ett, två, tre.
Okej, perfekt.
Så du föll bara, du...
Tog du emot dig med händerna?
- Nej. - Nej. Jag ser det.
Jag hämtade bara posten.
Precis när jag kom till uppfarten föll jag.
- Ha en bra flygtur. Jag hoppas att vi ses. - Hoppas det.
Femtiofem år.
- Kan du fatta?? Är det inte fantastiskt? - Ja. De är söta.
- Herregud, det är ett mål. - Just det.
Jag lovar att ta väl hand om henne, jag lovar.
Jag ringer så fort vi landar.
Tack så mycket.
- Absolut. - Var försiktig.
Om du blir illamående eller behöver smärtlindring,
- säg till, okej? - Okej.
Tyler.
Tyler? Kan du höra mig okej, Tyler? Tyler, öppna ögonen.
Kan du höra mig? Ta ett djupt andetag.
Vi ska träffa mamma och pappa. Låter det bra?
Hör du mig nu? Öppna ögonen. Sådär ja.
Ser du hur urinen är ljusare?
Det är bra. Det är bra grejer.
Det är som en mogen, fin urin.
- Bordeaux? - Det är mycket garvsyra.
Okej. På övervåningen.
Vi ses. Tack.
Mamma, du kan komma hit.
- Din son återhämtar sig. - Tack.
Hej, vännen.
Hej, raring.
Hör du mig? Mamma är här.
Hej.
Där är han. Vad händer, Tyler?
Jag tar en titt på snittet, okej?
Åh, wow.
Vi ska ge dig en fin tatuering där.
Tryck på gaspedalen. Gaspedalen.
Åh, du har inget körkort än.
Det är det största ögonblicket i deras liv.
Tyler får fira födelsedagar, förhoppningsvis gifta sig.
Tyler ska få sin egen familj och alla de stunderna
kommer att vara på samma nivå som dagen då Tyler fick en njure från sin pappa.
Han är helt invirad.
Gav du njuren ett namn?
Tänk ut ett namn.
- Jag tror han sa: "Okej." - Okej.
- Jag älskar dig.
Han sa att han älskar dig.
Medic 66 till en åttaårig pojke i Queens.
Patienten blev påkörd av en SUV framför sitt hem.
Huvudskada och möjlig nackskada. Patienten har mycket ont.
Det kommer in ett olycksfall. Han kommer att vara här bredvid.
Mitt öra!
Min största rädsla är att gå in i ett traumarum och mitt barn är där.
Man får ett samtal och det är ett område där barnen brukar vara eller bor.
Under åren har jag utvecklat en mekanism för att fungera i högpressituationer.
Jag vill slappna av.
Du är avslappnad, du ligger redan.
- Känner du dig trött? - Nej!
Det finns inget värre än att mitt barn behövde nåt, och ingen kunde rädda det.
Vi ska på datortomografi, här bredvid.
Följer du med?
- Mamma följer med dig. - Hon följer med.
Jag ska ta en bild på insidan av ditt huvud.
Jag har varit sjukskötare i 19 år och saker jag har sett dagligen
får mig att förstå vad som verkligen betyder nåt.
Det här är vad jag kan.
Så jag ifrågasätter inte vad jag gör, är det värt det, eller ska jag fortsätta?
Det är inte frågan.
- Mamma, stanna här. - Jag är här, Christian, jag är här.
Ett, två, tre.
Vi landar. Södra sidan.
Okej, vi är framme, ms Margaret.
Ibland när vi går in i det här rummet
finns det många som ställer alla möjliga frågor,
och det kommer ett traumateam som ska bedöma dig
för att se till att du har allt du behöver.
Okej, vi tar in dig på akuten.
Det här är ms Margaret. Hon är en 78-årig kvinna.
Hon föll på sin uppfart, som är av betong.
Hon hann inte ta emot sig med händerna,
så hon har inga skador här, men hon föll med ansiktet före på uppfarten.
Hon har ett septumhematom och en subduralblödning.
Men inget på den sekundära bedömningen.
Inga avvikelser eller funktionsnedsättningar.
Ms Margaret, jag ska prata med din man.
- Jag ska berätta att du kom fram. - Okej, tack.
Ingen orsak. Hoppas du börjar må bättre.
Mr...
Jag ringer mr Bernard nu.
- Vem är mr Bernard? - Hennes man.
Bara för att säga att hon kom säkert fram.
Hej, mr Bernard, det är MacKenzie från SkyHealth.
Jag ville bara säga att vi kom tryggt fram med din fru
och de tar hand om henne på akuten. Hon träffar traumateamet nu.
Ingen orsak.
Du är så rar. Tack. Okej, hej då.
År 2015 fick min mor diagnosen adenokarcinom i lungan.
Hennes symptom var i början godartade
och det var inte uppenbart vad hon led av.
De skannade henne och diagnostiserade henne med cancer i 4:e stadiet på akuten,
vilket är ovanligt. Det är vanligtvis inte så uppenbart.
Värsta dagen i mitt liv.
Hon var min själ och mitt hjärta.
Jag såg hennes själsfrände lida när hon plågades.
Det var svårt att se, men det var också vackert
att se hur mycket de uthärdade och hur mycket de älskade varandra.
- Kom in. - Hej.
Dr Macri här. Hur mår du?
- Ursäkta, jag är här med min dotter. - Be inte om ursäkt.
Du är hennes pappa! Varför kom ni hit? Vad hände?
Jag svimmade. Det var första gången det hände mig.
Jag tror att det är på grund av medicinen jag tog...
- Lorazepam. - Lorazepam.
- Ja.
Okej. Varför tar du den?
Mot ångest.
Hon har inte sovit och är trött.
Hon har haft mycket ångest.
Jag ska undersöka dig. Jag vill lyssna på ditt hjärta.
Du är mer avslappnad nu.
Jag stängde av monitorn så att den inte ger dig mer ångest.
Det låter bra.
Jag har jobbat så många skift där jag sett
den här trenden av ångest, depression, panik.
Jag tror ärligt talat att det byggs upp i många.
Ska jag kontakta en psykiater?
Är det nåt du vill prata med nån om?
Tänkte du kanske på en mer personlig situation?
Kanske.
Speciellt med psykiatri är det ofta bättre att träffas personligen...
Med pandemin flyttade många till telemedicin,
men det är alltid trevligare att sitta med nån och prata med dem...
Såna här patienter ska inte känna sig hopplösa utan psykiatrin,
för de resurserna är tillgängliga för alla här.
Pandemin har drabbat oss alla. Vi är trötta.
Okej, bra.
- Tack. - Ingen orsak.
Okej. Stackars liten.
De här barnen.
Ett covid-test?
- Ja. - Ja.
Snälla. Kom igen. Jag har det inte.
Han är så söt.
Christian, gör nåt ont just nu?
Mitt ansikte.
- Ditt ansikte? - Ansiktet och benet.
Mycket eller lite?
Tio är värst och ett är nästan ingenting.
Åtta?
Du ser bekväm ut för en åtta. Jag tror du är en tuff pojke.
Jag ville bara säga att jag älskar dig.
Jag älskar dig också.
Om nåt händer mig, vet du att jag älskar dig.
Jag älskar dig.
- Jag älskar dig också. -Älskar dig så mycket.
Jag sätter bara vatten på ansiktet. Jag ska ta bort lite hår.
Det är bara kallt.
- Så det är bara vatten? - Bara vatten.
Du är den modigaste pojken vi har träffat idag.
Klart. Allt är borta.
- Känns det bättre? - Ja.
Bra, okej.
Jag vet att han sa att han var en åtta, men vi tittar på samma barn,
men tror du att hans smärta är mycket bättre än när han kom in?
- Mamma. - Ja?
Mamma, gråt inte, för du får mig att gråta.
- Jag gråter inte. - Snälla, gråt inte.
Jag vet att du gråter, men det är okej.
Det är okej. Jag mår snart bättre.
-Älskar dig! - Och jag dig.
Jag pressar honom och säger att han måste fortsätta med det här.
Han är så talangfull,
och han ger så mycket till barnen och deras familjer.
Det älskar jag hos honom.
Skilsmässoprocessen är svår för mina barn.
Den distraktion som pandemin orsakade drog mig bort från min familj
fick mig att tänka, hur kan jag tillbringa mer tid med dem
och få njuta av att se dem växa?
Omvårdnad handlar om att vara noggrann.
Att vara noggrann kan man använda på alla företag.
Så jag startade ett åkeri.
Det kommer att ge mina barn, våra barn, en framtid.
Och allt handlar om kvalitetstid.
Det handlar om att återfå sin tid och ha tid med familjen.
Först och främst är jag en pappa.
Det blir sorgligt för det här har varit jag så länge.
- Vad ska du göra idag? I kväll? - Läxor.
Läxor?
Just nu studerar vi psykologi.
Jag fick PTSD. Så jag studerar hur behandlingen för PTSD har förändrats.
För du vet, förut var det
främst militär som återvände från kriget som led av PTSD.
Det kallades inte ens PTSD, det hette granatchock-syndrom.
De kommer hem och de hör fortfarande vapen och bomber.
Det var bara män i krig, men nu säger de att det kan hända barn
och alla som har varit med om nåt chockartat.
Särskilt nu, efter viruset och...
Vi har jobbat hela tiden
och det är onaturligt att se så mycket död,
så vi kommer alla att få PTSD.
Nåt som ingen pratar om är
hur alla utryckningar sliter på vår mentala hälsa.
Vi måste normalisera att vi inte mår bra.
Jag hade en patient i West Village som dog av en överdos.
En annan man med covid och han och hans fru dog.
Vi hittade dem tillsammans.
Jag hade en till skjuten kille. Riktigt ung. Han dog.
Jag ser hemska saker varje dag.
Men nu när jag har en liten person i min familj,
känns det som att jobbet får en helt annan betydelse för mig.
Jag är tacksam över att få åka hem till min familj,
för det finns alltid en risk att man inte kommer hem.
För mig var min karriär allt.
Jag identifierade mig med mitt jobb...
...och jag kände att det var den jag var.
Nu känns det inte så längre.
Det här är en del av mig, men det definierar mig inte.
Jag känner att det finns så många sidor och aspekter av mig.
- Hej. Hur mår hon? - Jag gav henne precis mat.
Måste näsan sugas igen? Innan hon gick och la sig?
Jag ville att hon skulle sova så länge hon kunde,
Jag ville bara ringa och säga att jag älskar dig.
-Älskar dig också. - Hej då.
Jag avskyr att hon är sjuk.
Det gör mig illamående, ärligt talat.
Men hon bygger sin immunitet och...
Jag vet att hon är okej, det bara...
...det suger att jag inte kan vara där.
Jag vill alltid vara en bättre partner eller en bättre mamma.
Jag försöker skapa mer tid även när det inte finns nån,
för det är vad engagemang är.
Jag är tacksam för att jag är frisk i kropp och sinne.
Min man och min dotter har mycket med det att göra.
Jag är förundrad över hur hon får mig att känna,
att jag känner mig kopplad till min mamma.
Min mamma är mer närvarande än hon nånsin kan vara.
Fasen.
Hej, älskling.
En puss för pappa.
- Var är Mauricio? - Där är han!
Jag har sömnbrist.
Det kommer ikapp mig efter mitt andra barn.
Och jag är i 40-årsåldern nu,
så jag har gjort det här i över tio år och jobbat nätter.
Det kommer definitivt ikapp rent fysiskt.
Jag vet inte hur länge jag orkar.
- Godmorgon. Stacy? - Godmorgon. Det är jag.
- Hej. - Hej.
Och vem är du?
- Det är Zaire, min bror. - Hej.
Intagningsanteckningen var kort.
- Det stod att du fastade för Ramadan. - Ja.
Fortfarande eller...
-Åtta dagar till. -Åtta.
- Men vem räknar? - Herregud.
Och mitt huvud...
Jag började känna ett tryck i bakhuvudet och i ögonen,
och jag såg mig i spegeln och sa: "Du är okej, lugn."
Men hjärtat började slå snabbare.
Då ringde vi ambulansen, för jag är inte bättre, bara svagare.
Vi ska kolla några hjärtprover, elektrolyter, ditt magnesium,
se till att inget är i obalans som kan orsaka symtomen.
-Är du rökare? - Nej.
Och ingen alkohol?
- Nej. - Okej.
Jag är tillfrisknande missbrukare.
Och om du inte har nåt emot att jag frågar, beroende av vad?
Crack-kokain.
Okej. Hur många år ren?
- Fyra månader. Tidigare återfall. - Fyra månader! Utmärkt.
Det är fenomenalt! För jag har slutat.
Det är jättebra.
Du får mig att gråta mer. Om du torkar en blir den ersatt.
Vi ska kolla hjärtenzymer och ditt hjärta, allt,
för att se till att det inte är nåt annat.
Om det verkar okej och proverna är bra,
är det nog okej att åka hem och tillfriskna där hemma.
- Okej. - Jag kommer tillbaka.
- Okej. - Okej.
Jag hade aldrig trott att hon var en tillfrisknande missbrukare.
Hon är en så rar själ.
Folk överraskar mig hela tiden.
Jag är inte så skeptisk.
Jag försöker alltid vara optimistisk
och ha en positiv känsla när jag börjar jobba.
Men på sistone har det inte alltid hänt och vi har nått en nivå av utmattning.
Vi har alla jobbat så hårt, vi har offrat så mycket.
Vi vill inte nå utbrändheten där man inte lägger ner hela sitt hjärta.
Det har testat vår motståndskraft.
Vad är historien?
Det här är Joshua, en 17-årig pojke. Flera skottsår...
- Han klarar sig. - Han är en kämpe.
Det är han.
Josh gick själv ut från sjukhuset.
Nu ska hans familj lämna stan.
Mitt hjärta är hos alla dessa barn när de går ut i världen.
Det är svårt att hålla koll på folk.
Man genomlever ett kraftfullt, livsförändrande ögonblick med dem
och undrar vad som hände dem.
När nåt traumatiskt händer
förändras det kemiska sättet som hjärnan filtrerar information
radikalt, för jag kände mig annorlunda.
Djupa andetag.
Jag är inte orolig.
Jag hittade en filosofi som förklarade
många orsaker till varför jag är på jorden.
Det är att vara en bra person.
Att vara vänlig. Att vara ödmjuk.
Och ibland kämpar jag lite med det.
Det är botat. Nu är vi klara. Tack.
För jag tror att när man som en ledare
visar sårbarhet, blir man bättre som människa.
Jag tror att det är möjligt att hon också har långtids-covid
och har följdsjukdomar efter covid.
Jag är ganska konservativ med att gå ut.
Jag har inte varit på middag på ett och ett halvt år.
Jag är strax tillbaka.
- Stacy. Hej. - Hej.
Dina prover ser bra ut.
Magnesiumet är normalt, hjärtproverna är normala.
Jag vill att du avslutar droppet om du kan,
för det hjälper om du fortsätter att fasta.
Jag tror att du kan åka hem om du mår bättre.
Jag mår bättre, men jag vill ha droppet för...
Du borde definitivt ta emot den litern.
Så varför gör vi inte det? Jag gör mig redo att gå.
- Hur vågar du? - Jag vet.
Om tio minuter ska jag sova. Inte nu.
Och varför, Gud förbjude, skulle du göra nåt sånt?
För att kunna komma tillbaka.
Jag vet inte hur du orkar.
Jag vill säga att jag uppskattar läkare.
Jag tänker på sjuksköterskor och läkare och allt som händer,
och det är ditt hjärta, inte bara ditt jobb.
Jag tror inte... När folk bryr sig om
de som lider, betyder det mycket.
Tack. Vilket fint slut på min kväll. Det var trevligt att träffa er båda.
- Se till att vila nu. - Detsamma.
Det ska jag.
Genom att göra sånt här arbete
uppskattar vi livet och det vi har, åtminstone jag.
Jag är tacksam för det jag har och när jag kommer hit och träffar folk.
Men nu är det ännu mer uttalat.
Jag fick nyheterna.
Hon vaknade.
- Hon var blind. - Jag vet.
- De skickade henne till rehab idag. - Fantastiskt.
- Berätta nu. - Två.
- Hon såg inte fingrarna förut. - Titta här.
Nej. Det här är gult.
- Wow. Hon ser färger. - Hon har färgsyn.
- Herregud. - Titta, hon ser dina handskar.
- Jag ser dem nu. - Och hon rullade upp ärmen.
- Jag kan hålla den. - Det går bra.
Hon sträckte sig efter den.
Du har en klocka på handleden.
Jag sa ju att den skulle komma tillbaka!
Tillbaka? Den är bättre än förut.
Det är galet.
-Är han här? - Hej.
- Jag hörde goda nyheter.
- Herregud. -Är det sant?
- Hur mår du? -Är det verkligen sant?
Jag kan...
- Jag ser att du bär blått. - Det har jag.
Kan du se mitt ansikte?
Du har glasögon.
- Ja. - Herregud.
- Jag kan se dina läppar. - Ja.
- Hur många fingrar? - Två.
Hur många fingrar?
- Ett. - Bra.
Säg när ljuset tänds.
- Ja. - Hon får tillbaka högra ögat.
Ja, det får du.
Det är jättebra nyheter att du redan ser färger
och har fokuserad syn i vänster öga.
Höger öga kommer sen.
Höger öga komprimerades mer av tumören än vänster öga.
Jag förväntar mig att det kommer.
- Nerverna läker en millimeter om dagen. - Okej.
Vilket är många dagar.
- Han gjorde ett bra jobb. - Han är en bra kille. En bra kirurg också.
Dina ögon, synnerverna har precis börjat läka,
men de kommer att bli bättre snabbt, tror jag.
Jag blev väldigt besviken när vi såg dig vakna,
och jag vet att man måste vänta, men alla är otåliga.
Det var John som sa, att det kommer att bli bättre.
Han hade rätt.
Jag tror inte att din syn blir perfekt,
men du får tillräcklig syn...
Så länge jag ser ditt söta ansikte, är det okej.
Hon är bra. Hon ser mig perfekt.
- Ja. - Du ser mig bättre än min fru.
Säg vad hon missar.
Hon vet inte vad hon har på gång.
Oj. Du är bäst.
Jag gav upp hoppet, jag trodde att jag skulle bli permanent blind.
Vi måste alltid vara optimistiska
och tro på folk när man inte kan tro på sig själv.
Gud har välsignat dig för att rädda folks liv.
Varje dag du vaknar
ska du känna att du har gjort din del för samhället.
Vi försöker.
Ja, det gör ni.
Vi kan inte ge upp hoppet. Världen är fortfarande god.
Du ska till rehab i tre veckor
och komma tillbaka och se ännu bättre, okej?
Du är otrolig. Vi är så glada.
Jag älskar er.
Vi älskar dig med. Jobba på, okej?
Jag ser dig.
Jag ser dig också. Tack för de fina orden.
Tack.
Det var nåt av det finaste jag har hört från en patient.
Hon är otrolig.
Vapen kommer in i vårt samhälle och tar våra ungdomar.
Jag vill inte begrava ett barn till.
Frånvaron av hopp i samhälle efter samhälle,
leder ofta till våld,
så vi måste ta itu med vapenproblemet,
men också ta itu med bristen på hopp.
Det som Che och jag har åtagit oss,
att försöka göra nåt åt vapenvåldet,
har tagit mig till platser som jag aldrig föreställt mig
i mitt liv som kirurg.
Det är ett utmanande samtal.
Jag befinner mig nu i Vita huset,
i kongressen och försöker få igenom en lagstiftning.
- Vi ska äta lunch imorgon. - Ja.
Jag önskar att jag aldrig behövde se min son dö.
- Jag är rädd att det kan hända igen. - Ja.
Jag har tre barn, tonåringar, och jag oroar mig när de går...
Jag är rädd att det ska ske igen.
Jag vill att vi ska hålla kontakten i arbetet vi gör.
Det ger mig en känsla av verksamhet, en känsla av makt, hopp.
Vi försöker att inte bara vara kirurger
som plockar ut kulor och sen skickar ut dig på gatan,
vi försöker verkligen forska och förstå hur vi kan förändra det här.
Jag kan se ett ansikte för några av de här blommorna.
När jag tänker på att jag är barnläkare, betyder det ett barn som inte klarade sig.
Och det skadar oss alla.
Jag börjar förstå hur det har skadat mig, hur det förändrar hur man ser på livet.
Jag känner att det är brådskande och denna tids börda,
att våra barn slaktas.
Det här är första gången som den främsta dödsorsaken för barn
i USA är vapenvåld.
Fastän jag älskar det här landet
och är så tacksam för allt det har erbjudit mig
och min familj, är det inte landet jag vill ge till mina barn.
Det var en tonåring som blev skjuten, men efter att jag kom hem igår
ringde de nästan varje timme.
- Behöver du inte åka in? - Om det inte händer nåt stort.
Min tjej!
Jag är så glad att se henne.
Jag älskar dig så mycket.
Där är han.
Läget, kompis? Hur mår du?
- Hur känner du dig? - Bra.
Bättre?
- Jag kan inte röra mig. - Jag kommer till dig.
Det är svårt för mig också.
Vad tror du, är Grod bra?
Vi döpte njuren till Grod.
Ett perfekt namn.
Dr Grodstein.
Jag älskar dig.
Och jag dig.
Varje dag när jag vaknar
och gör mig klar, lyssnar jag på nyheterna.
Och jag hör alla deprimerande historier om brott som begåtts, om krig.
Sen kommer jag till jobbet och får se alla dessa människor
som utsätter sig för fara för att hjälpa andra i nöd.
Oroa dig inte, vi tar hand om dig.
Och det återupplivar min tro på mänskligheten.
Du ser ut att vara lite uttorkad.
Jag kan inte bli inlagd just nu...
- Det är ingen anledning att inte göra det. - Jag vet.
Ett, två, tre.
Nästan klar.
Det är en fredagspresent.
Margaret Mead, antropologen, sa
att det första tecknet på civilisation var att se ett brutet ben som hade läkt.
Det betydde att någon förband patienten,
bar dem, matade dem, skyddade dem.
De hjälpte dem att läka.
I en civiliserad värld skyddar vi våra skadade och tar hand om dem.
Därför finns vi här, för att ta hand om varandra.
Medic 99, rapport om skottlossning i Brooklyn.
Två personer skjutna, två skjutna.
Herregud, igen?
HJÄRTA - DONERAT MÄNSKLIGT ORGAN FÖR TRANSPORT
HJÄRTTRANSPLANTATION TILLTRÄDE FÖRBJUDET
VI VILL TILLÄGNA DEN HÄR SERIEN TILL ALLA PATIENTER, DERAS FAMILJER,
OCH VÅRDNADSHAVARNA SOM DELADE SINA HISTORIER MED OSS.
Undertexter: Ulrika Lindfors-Davis