ШВИДКА ДОПОМОГА: НЬЮ-ЙОРК
ЧАС ЗМІН
Лізо, це лікар Ленґер.
Лізо, розплющте очі.
Агов, Лізо.
Може, відвеземо її на сканування?
Я не хочу просто сидіти склавши руки. Гаразд?
Поїхали на знімок.
Той її напад...
Жахлива невдача.
Ось це й характеризує її стан,
якщо в людини сильний напад, то постикальний стан забезпечено,
вона буде млявою десь 12–24 години.
Просто ніяка лежатиме.
-Отут була пухлина. -Саме так.
Ні, ознак інсульту немає. Немає ознак...
Гадаю, причина — довготривала операція та відкритий доступ повітря до мозку.
Повітря потрапило, через це судоми.
-Нічого дивного. -Так, нічого.
Гаразд, гляньмо, як вона почуватиметься завтра.
-Радий повернутися. Бути з тобою. -Так. Сяду в крісло заступника.
Важке це діло.
ЛІКАРНЯ ЛЕНОКС ГІЛЛ
ДИТЯЧИЙ МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР КОЕНА
Скільки ще Тайлера чекати?
-Скільки що? -Тайлера чекати.
Поки що точно невідомо.
Бачте? Отут як запеклося?
Тепер гляньте на задню стінку.
Для цієї техніки артерія замала.
Питання в тому...
-А з цього отвору вийде? -Так, чи краще залатати?
Нирку Тайлера треба з'єднати в чотирьох місцях.
З двома артеріями, веною і сечоводом.
Боюся, щоб нічого не протікало.
Якщо одна з судин протікатиме — може статися крововилив.
Ще затискач.
Можуть тромби утворитися.
Маю переконатися, що усі рідини чудово проходять,
і що операція проходить ідеально,
бо це нирка, яку тато подарував синові-підлітку,
і шансу на помилку немає.
Тут треба залатати й зашити,
бо, гадаю, у цьому й проблема. Саме тут артеріотомія.
На іншу гляну. Зрошення.
Не хочу, щоб в передній артерії кров збиралася, бо потоку крові ще немає.
У нирки було дві артерії, оце в нас маленька судина,
тож у головній артерії кров взялася згустками.
Головне — помітити проблему і, навіть якщо тобі незручно,
переробити, бо не можна вийти з операційної,
і сподіватися, що все саме налагодиться.
Треба виходити з операційної й бути впевненим, що все налагодиться,
і що кров добре приливатиме до нирки.
Привіт. Я Макензі. Я буду вашою медсестрою.
Сильно ж ви забилися.
Я просто впала.
Я вийшла на газон, а тоді пішла доріжкою для заїзду.
То, може, ви перечепилися?
-Можливо. -Гаразд.
Вас нудить?
-Ні. -Добре.
Якщо щось зміниться, дайте знати.
-А це ваша друга половинка? -Так. Цілих 55 років моя половинка.
Боже, це неймовірно.
Один, два, три.
Гаразд, чудово.
То ви просто впали, ви не...
І ви не змогли на руки отак упасти?
-Ні. -Ні. Не вийшло.
Я пішла до поштової скриньки.
Я вийшла на доріжку й упала.
-Гарного польоту. Надіюся, побачимося. -І я надіюся.
П'ятдесят п'ять років.
-Можеш у це повірити? Неймовірно ж? -Знаю. Такі милі.
-Боже, оце справжня ціль стосунків. -Я тобі кажу.
Обіцяю, я про неї подбаю, гаразд?
Я вам подзвоню, щойно ми приземлимося.
Дуже дякую.
-Немає за що. -Бережіться.
Стане гірше, потрібно щось від болю — прошу, кажіть.
Гаразд.
Тайлере.
Тайлере? Ти мене чуєш, Тайлере? Тайлере, розплющ очі.
Ти мене чуєш? Глибоко вдихни, добре?
Скоро побачишся з мамою і татом. Класно ж?
Добре мене чуєш? Розплющуй очі. Ось так.
Бачите, що сеча світліша?
Це добре. Просто чудово.
Чудова, витримана сеча.
-Як бордо? -Там багато танінів.
Гаразд. Тепер нагору.
До зустрічі. Дякую вам.
Матусю, можете зайти.
-Вашому сину покращає. -Дякую.
Привіт, друже.
Привіт, милий.
Милий, ти мене чуєш? Матуся поруч.
Привіт.
От і прокинувся. Як ти, Тайлере?
Ось, гляньте на розріз.
Отакої.
Зробимо тут тобі класне тату, так?
Натисни. Як на педаль газу.
У тебе ж прав нема.
Це найважливіша мить у їхньому житті.
Тайлер святкуватиме дні народження, надіюся, одружиться,
у нього буде власна сім'я. І всі ці моменти будуть такі ж важливі,
як і момент, коли йому пересадили нирку від тата.
Так його закутали.
Дав уже нирці ім'я?
Придумай їй ім'я.
-Гадаю, він сказав: «Добре». -Добре.
-Гаразд. -Люблю тебе, синку.
Сказав, що й тебе любить.
Медичний 66, хлопчик, вісім років, Квінс.
Пацієнта збив позашляховик перед домом.
Травми голови та шиї. Пацієнт переживає сильний біль.
Ось іще один травмований. Він буде поруч. Сюди їде.
Вухо!
Мій найбільший страх — зайти в травматологію і побачити дитину.
Отримуєш виклик і розумієш, що це сталося там, де твої діти гуляють де живуть.
За всі ці роки я вже розробив механізм протистояння стресу у складних ситуаціях.
Хочу розслабитися.
Ти вже розслаблений, лежиш.
Спати не хочеш?
Якби моїй дитині треба було допомогти,
а їй не могли б її надати, — найгірше, що може статися.
Мамо, веземо його на КТ, ось сюди поруч.
Підете з нами?
-Мама йде з тобою. -Вона йде ззаду.
Ми зробимо знімок твоєї голови.
Я вже 19 років працюю медбратом і щодня бачу те,
що інстинктивно змушує мене відчувати, що насправді важливе й істинне.
Оце я знаю.
Тому я не сумніваюся у своїй роботі,
не сумніваюся, чи варте це того, чи треба продовжувати?
Безсумнівно, треба.
-Мамо, стійте тут. -Я тут, Крістіане, я поруч.
Один, два, три.
Сідаємо. Сауз-Сайд.
Пані Маргарет, ми прилетіли.
Не лякайтеся, у приймальні
може бути купа людей, які вам ставитимуть різні питання,
ваш стан оцінять травматологи, переконаються, що ви маєте все необхідне.
Їдьмо до травматологічного відділення.
Це пані Маргарет. Жінка, 78 років.
Вона впала на бетонній під'їзній доріжці.
Не змогла впасти на руки,
тому травм рук у неї немає, але вона впала обличчям донизу.
У неї є гематома на носовій перегородці й ще одна субдуральна гематома.
При вторинному огляді нічого не виявлено.
Зміщень чи деформацій немає. Нічого такого.
Пані Маргарет, я подзвоню вашому чоловіку.
-Скажу йому, що ви безпечно долетіли. -Добре, дякую.
Так, прошу. Надіюся, вам покращає.
Пан...
Так, зараз подзвоню пану Бернарду.
-Що за Бернард? -Її чоловік.
Хочу, щоб він знав, що вона в безпеці.
Вітаю, пане Бернарде, це Макензі зі «Скай Хелс».
Хотіла сказати, що ваша дружина долетіла, вона в безпеці,
вона у відділі невідкладної допомоги, її оглядають травматологи.
Та немає за що.
Ви такі милі. Дякую.
Гаразд, бувайте.
У 2015-му моїй мамі діагностували аденокарциному легені.
Спершу симптоми в неї були несерйозні,
і не було зрозуміло, що в неї за хвороба.
Їй зробили знімки та діагностували рак четвертої стадії ще у приймальні,
а таке рідко буває.
Це ж не така очевидна хвороба.
Найгірший день у житті.
Вона була моїм серденьком і душею.
Я бачила й страждання її коханого.
На це було важко дивитися, але водночас це було прекрасно,
бо вони стільки пережили разом і так сильно кохали одне одного.
-Заходьте. -Привіт.
Це лікарка Макрі. Ти як?
Вибачте, я тут з донькою.
Звісно, не треба вибачатися.
Ви ж її тато! Як ти тут опинилася? Що сталося?
Я знепритомніла. Таке зі мною вперше.
Гадаю, це через ті ліки, що я приймала...
-Лоразепам. -Лоразепам.
-Так.
Гаразд. А нащо ти їх приймала?
Від тривоги.
Вона погано спала, втомлювалася.
Була дуже тривожна.
Гаразд. Я тебе огляну. Послухаю твоє серцебиття.
Ти вже розслаблена.
Я вимкнула монітор, бо зайвий раз тебе тривожити не треба.
Гаразд. Серцебиття чудове.
За останні мої зміни приходила велика кількість людей
з відчуттям тривоги, депресії чи паніки.
Гадаю, таке буває у багатьох людей.
Хочеш, щоб я покликала психіатра?
Хочеш з кимось обговорити щось?
Ти хотіла б зустрітися з ним особисто?
Можливо.
Так, гадаю, що іноді, особливо у випадку з психіатром, краще зустрітися особисто.
Через пандемію багато хто перейшов на дистанційну медицину,
але завжди приємніше сісти перед кимось і поговорити...
Я завжди впевнююся,
що такі пацієнти не почуваються кинутими, кажу про психіатра,
бо в нас кожен може до нього звернутися.
Гадаю, пандемія важко вплинула на нас. Ми всі втомилися.
Гаразд, добре.
-Дякую, лікарко. -Прошу.
Гаразд. Бідолаха.
Діти.
ЛЕНОКС ГІЛЛ, ГРИНВІЧ-ВІЛЛЕДЖ
ДИТЯЧИЙ МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР КОЕНА
Тест на ковід?
-Так. -Так.
Та годі вам, у мене його немає.
Такий милий.
Крістіане, у тебе зараз щось болить?
Обличчя.
-Обличчя? -Обличчя і нога.
Сильно чи ні? Від одного до десяти. Десять — найгірше, один — не болить.
Вісім?
А ти добре тримаєшся для того, у кого біль на вісім. Силач.
-Хотів сказати, що я тебе люблю. -Я теж тебе люблю, синку.
Якщо зі мною щось станеться, знай, що я тебе люблю. Люблю тебе, мамо.
-І я тебе, синку. -Я так тебе люблю.
Я трохи води капну на обличчя. Треба волосся прибрати.
Холодна. Просто холодна.
-То це просто вода? -Так, просто вода.
Ти — найсміливіший хлопчик, якого ми сьогодні бачили.
Усе, готово.
-Трохи полегшало? -Так.
Гаразд, добре.
Знаю, він казав, що болить на вісім, але ми ж обоє його бачимо,
біль прийнятний, йому краще, ніж коли він приїхав.
-Мамо. -Так?
Мамо, не плач, бо і я плакатиму.
-Я не плачу. -Не плач, будь ласка.
Знаю, ти плачеш, але все гаразд.
Усе гаразд, мамо. Мені покращає.
-Люблю тебе. -І я тебе.
Я завжди його мотивую, кажу, що він має підтримувати належний рівень умінь.
Він дуже талановитий,
стільки робить для дітей та їхніх сімей.
Це те, що мені дуже в ньому подобається.
Розлучення виявилося важким для дітей.
Через пандемію я мало спілкувався з родиною,
тому я задумався, як можу проводити з ними більше часу,
радіти, дивитися, як малі ростуть?
Справа медбрата вимагає ретельності.
Якщо ти вчишся бути доскіпливим, то це вміння можна багато де застосувати.
Тож я відкрив бізнес, компанію з перевезення вантажів.
Це дасть моїм дітям, нашим дітям, майбутнє.
Час, проведений разом, дуже важливий.
Головне — виділяти час для відпочинку, проводити його з сім'єю.
Понад усе стоїть моя роль як батька.
Сумно, бо я так довго був саме таким.
-Що робитимеш ввечері? -Домашку.
Домашку?
Ми зараз вивчаємо психологію.
Я вивчаю ПТСР. А саме те, як змінилося його лікування.
Бо раніше на цей синдром
страждали переважно військові, що поверталися з поля бою.
Його навіть називали не ПТСР, а контузією. Типу того.
Військові поверталися й досі чули стрілянину й вибухи.
Раніше це стосувалося лише військових, а тепер виявилося, що й дітей,
і всіх, хто пережив сильний стрес.
Особливо зараз, після пандемії...
Саме так. Звісно, ми весь час працювали,
а бачити стільки смертей — ненормально,
тож у нас усіх буде ПТСР.
Річ, про яку ніхто не згадує, —
це те, як виклики впливають на наш психічний стан.
Треба розуміти, що негаразди — це нормально.
У мене був пацієнт у Вест-Віллидж, який помер від передозування.
Ще був пацієнт з ковідом. Він та його дружина померли.
Ми знайшли їх разом.
Ще був хлопець з вогнепальним пораненням. Дуже молодий. Він теж помер.
Щодня я стаю свідком жахливих речей.
Але тепер у моїй сім'ї є маленька донечка,
і робота для мене набула зовсім іншого значення.
Я вдячна за те, що повертаюся додому, до родини,
бо завжди є шанс того, що можна просто додому не дійти.
Раніше для мене головною в житті була кар'єра.
Я вважала, моя робота — уособлення мене й...
Я думала, що це і є моє покликання.
Зараз я так не думаю.
Я відчуваю, що робота — частина мене, але вона мене не уособлює.
Я відчуваю, що я дуже багатогранна.
-Привіт, милий. Як там вона? -Щойно її погодував.
То її треба буде знову погодувати? Перед тим, як вкласти спати.
Я хотів, щоб вона якнайдовше поспала, тож...
Гаразд, я подзвонила просто спитати, як справи, і сказати, що люблю тебе.
-І я тебе. -Гаразд, бувай.
Вона нездужає, це жах.
Мені аж погано від думки про це.
Але так вибудовується її імунітет і...
Я знаю, що з нею все добре, просто...
важко, що я не можу бути поруч.
Я завжди хочу стати кращою дружиною чи мамою.
Намагаюся виділити сім'ї якнайбільше часу, хоч його й бракне,
бо це і є відданість.
Я вдячна, що маю здорове тіло, і розум у мене став здоровішим.
Чоловік з донькою сильно на це вплинули.
Гадаю, я дуже рада тому, як через неї
я відчуваю зв'язок зі своєю мамою.
Зараз моя мама як ніколи ментально поруч зі мною.
Чорт.
Привіт, кохані.
Поцілуй тата.
Де Маурісіо? А ось він!
Я так мало сплю.
Після народження другої дитини це дається взнаки. Мені вже за 40,
і я вже понад десять років працюю так, у нічні зміни.
І наслідки цього досить сильно впливають на мої тіло та фізичний стан.
Не знаю, скільки ще я витримаю.
-Доброго ранку. Стейсі? -Доброго ранку. Це я.
-Привіт. -Привіт.
А ви хто?
-Це Заїр, мій брат. -Привіт.
Звіт з приймальні був коротким.
-Там написано, що ви постите в Рамадан. -Так.
Ви досі постите чи...
-Ще вісім днів. -Ще вісім.
-Але хто там рахує? -Боже милостивий.
У мене голова...
Я відчувала тиск у потилиці, і на очі тиснуло,
дивилася в дзеркало й думала: «Усе гаразд, розслабся».
Але пульс пришвидшувався.
Тоді ми викликали швидку, бо мені стало гірше, я слабшала.
Ми поглянемо на серцеві показники, рівень електролітів і магнію,
упевнимося, що все в нормі. Дисбаланс може бути причиною.
-Ви курите? -Ні.
І не п'єте?
-Не п'ю. -Добре.
Я лікуюся від залежності.
Гаразд. Якщо ви не проти, я запитаю. Що саме ви вживали?
-Крек-кокаїн. -Гаразд. І скільки років не вживаєте?
-Чотири місяці. Рецидив. -Чотири місяці! Це чудово.
Гадаю, це прекрасно. Тому що я зав'язала.
Це чудово.
Я так ще сильніше плакатиму. Одну витреш, а інша з'явиться.
Поглянемо на серцеві ферменти, на ваше серце,
аби переконатися, що немає прихованих хвороб.
Якщо все буде задовільно, аналізи нормальні,
то, гадаю, ми дамо вам лід, і ви зможете поїхати додому.
-Гаразд. -Гаразд, я повернуся.
-Добре. -Добре.
Я б ніколи не подумала, що вона лікується від наркозалежності.
Вона така мила.
Люди мене постійно дивують.
Я стараюся відкидати скептицизм.
Намагаюся завжди бути оптимісткою,
нести цей позитивний настрій у роботу.
Але останнім часом у мене це не завжди виходить, ми всі втомилися.
Ми багато працювали, багатьом пожертвували заради роботи.
І ми не хочемо вигоріти, бо тоді ти перестаєш
вкладати в роботу все серце й душу.
Це була перевірка нашої стійкості.
То що сталося?
Це Джошуа, йому 17. У нього численні вогнепальні поранення.
- Він одужає. -Він боєць.
Боєць.
Джоша виписали.
І його сім'я їде з міста.
Я всією душею разом із дітьми, що повертаються до нормального життя.
Важко стежити за життям людей.
Ти разом з ними переживаєш потужний момент, що змінює їхнє життя,
в тоді гадаєш, що ж з ними сталося далі.
Коли з людиною стається така травматична подія,
то на хімічному рівні мозок змінює спосіб
фільтрації інформації. Я почувався інакше.
Глибокий вдих.
Я не хвилююся.
Завдяки новому світогляду я розумію
причини свого існування.
Головна — бути хорошою людиною. Бути добрим і скромним.
З цим мені іноді буває складно.
Це ми вилікували. Тепер усе добре. Дякую всім.
Чесно, я вважаю, що коли лідер
проявляє свою слабкість, то насправді набирає сили.
Гадаю, що це може бути спричинено затяжними наслідками ковіду,
ковід дав ускладнення.
Я дуже рідко кудись виходжу.
Я півтора року не ходила кудись вечеряти.
Гаразд, я зараз повернуся.
-Стейсі. Привіт. -Привіт.
Аналізи в нормі.
Магній у нормі. Аналіз серця в нормі.
Я б почекала закінчення цього літру фізрозчину,
він допоможе, якщо ви й сьогодні поститимете.
І якщо вам буде краще, то можна виписуватися.
Мені краще, але фізрозчин хай закінчиться, бо, гадаю...
Так, гадаю, цей літр ще треба ввести.
Тоді крапельницю лишимо, а я піду.
-Як ви смієте? -Знаю.
За десять хвилин. Настав час спати.
Боже збав, нащо отак робити?
Щоб увечері знову прийти.
Не знаю, як ви це робите. Бережи вас Бог. Чесно, я дуже вдячна лікарям.
Коли я думаю про медсестер і лікарів, про вашу працю,
то розумію, що ви лікуєте всіх через своє добре серце.
Не думаю, що... Коли люди піклуються про тих,
у кого щось болить, — це багато означає.
Дякую. Таке чудове закінчення нічної зміни. Рада була вас обох бачити.
-Ми теж. Відпочивайте. -І ви.
Відпочиватиму.
Через нашу роботу
ми цінуємо життя і те, що маємо взагалі, принаймні я точно.
Я дуже вдячна за те, що маю, вдячна, що щоразу приходжу сюди й бачу цих людей.
Тепер це навіть більш помітно.
У мене є новини.
Вона отямилася.
-Вона ж була сліпа. -Знаю.
-Її відправили на реабілітацію. -Прекрасно.
-Скільки зараз? -Два.
-Отакої. Вона й власних пальців не бачила. -Глянь.
Ні. Це щось жовте.
-Отакої. Кольори бачить. -Так, бачить.
-Боже. -Глянь, твої рукавички бачить.
-Так, тепер бачу. -Рукав підкотила.
-Я потримаю. -Молодець.
-Боже, вона за ним потягнулася. -У вас на правому зап'ясті годинник.
Я ж казав. Казав, що зір повернеться.
Повернеться? Він кращий, ніж до того. Неймовірно.
-Він тут? -Привіт.
-Чув гарні новини.
-Боже мій. -Це правда?
-Привіт, як ви? -Це правда?
Я можу...
-Бачу, ви сьогодні в синьому. -Так.
Уперше бачиш моє обличчя?
Ви в окулярах.
-Так. -Боже мій.
-Це не ваші... Так, бачу ваші губи. -Так.
-Скільки пальців? -Два.
Скільки пальців?
-Один. -Дуже добре.
Скажіть, коли світло буде.
-Так. -Праве око відновиться.
Звісно, відновиться.
Дуже добре, що ви так рано почали бачити кольори,
а ще що досить чітко все бачите лівим оком.
Праве око відновиться.
Нерв правого ока був набагато сильніше затиснутий пухлиною.
Око відновиться, але це займе час.
-Нерви гояться по міліметру за день. -Гаразд.
А це багато днів.
-Гаразд. Він чудово постарався. -Він — класний чувак. І хірург теж.
Ваші очі, зорові нерви вже відновлюються,
поки вони не дуже... Але, гадаю, скоро ви будете бачити краще.
Я був розчарований, коли побачив вас після пробудження,
я знав, що потрібен час, але ми тут усі нетерплячі.
Джон казав: «Почекай, усе налагодиться».
І він мав рацію.
Не думаю, що ваш зір буде ідеальним,
але його буде достатньо...
Якщо я ваше миле личко бачитиму, то все чудово.
Яка класна. Ідеально мене бачить.
-Так. -Певно, краще за мою дружину.
Скажіть їй, що вона багато пропускає. Вона й гадки не має, який ви класний.
Боже. Ви найкращий.
Я вже втрачала надію, думала, що назавжди осліпну.
Але через такі дні, як вчорашній, ми завжди маємо бути оптимістами
й вірити в інших, якщо в себе не віримо.
Бог благословив вас рятувати життя людей.
Щоранку ви маєте прокидатися і думати, скільки ж зробили для всього суспільства.
-Ми всі дуже стараємося. -Так.
Не можна переставати надіятися. У світі є добрі люди.
Після трьох тижнів реабілітації ви повернетеся до нас і ще краще бачитимете.
Ви молодець. Ми дуже раді.
Я вас люблю.
Ми вас теж. Не зупиняйтеся на досягнутому.
Я вас бачу.
І я вас. Дякую за ці чудові слова.
Дуже дякую.
Це одні з найкращих слів, що я чув від пацієнта.
Вона неймовірна.
Зброя, що з'являється в нашій громаді, відбирає молоді життя.
Я не хочу ховати ще одне дитя.
Відсутність надії, що присутня в багатьох громадах,
часто призводить до насильства,
тож маємо порушити не лише питання поширення зброї,
а й проблему відсутності надії.
Ті старання, які ми з Че вклали
в боротьбу проти збройного насилля,
привели мене в такі місця, де я, бувши студентом, і не очікував опинитися,
не думав, що такою буде кар'єра хірурга.
Це й справді дуже складна розмова.
Зараз я в Білому домі,
на з'їзді, намагаюся просунути законопроєкт щодо володіння зброєю.
-Знаю, що завтра обідаємо разом. -Так.
Хотіла б я ніколи не бачити смерть власного сина.
-І я боюся, що це може повторитися знову. -Так.
У мене троє дітей, підлітки, і я хвилююся щоразу, як вони йдуть...
Я боюся, що це може статися знову.
Дам вам свої контакти, аби ми зв'язалися щодо співпраці.
Так я відчуваю значущість, силу й надію.
Ми намагаємося бути не просто хірургами,
які витягнуть з тебе кулю і відправлять назад,
а тими, хто намагається дослідити й зрозуміти,
що треба зробити задля змін.
За кожним з цих букетів — знайома мені людина.
А я дитячий хірург, тож за кожним із них — померла дитина.
Це болісно для нас усіх.
І я починаю цінувати цей біль,
адже він змінює мій погляд на життя.
Я відчуваю актуальність та важкість проблеми наших днів —
наших дітей просто вбивають.
Уперше в історії США найчастіша причина
дитячих смертей — зброя.
Я дуже люблю цю країну,
я вдячний за всі можливості, які вона дала мені й моїй сім'ї,
та лишати своїх дітей я тут не хочу.
Приїхав підліток, якого підстрелили, і з минулої ночі, коли я прийшов додому,
мені майже щогодини дзвонять.
-То ти не поїдеш? -Хіба там щось серйозне.
Моя дівчинка!
Я така рада її бачити.
Я так тебе люблю.
А ось і він.
Як справи, друже? Як ти?
-Як почуваєшся? -Добре.
Краще?
-Рухатися не може. -Усе гаразд, я підійду.
Мені теж важко рухатися.
Що думаєш, Ґрод класний?
Ми назвали нирку Ґродом.
Чудове ім'я.
Через Ґродштайна.
Люблю тебе.
І я тебе.
Щодня я прокидаюся,
і коли збираюся на роботу, слухаю новини.
Слухаю ті жахливі історії про скоєні злочини, про війну.
А тоді я приходжу на роботу й бачу людей,
які наражають себе на небезпеку, аби допомогти тим, хто цього потребує.
-Не хвилюйтеся, ми про вас подбаємо. -І це зміцнює мою віру в людство.
-У вас зневоднення. -Ага.
Я все одно зараз не можу піти на обстеження, тож...
-Але це не причина не робити його взагалі. -Так.
Раз, два, три.
Майже все.
Такий собі п'ятничний подарунок.
Маргарет Мід, антропологиня, сказала,
що першою ознакою цивілізації був вилікуваний перелом ноги.
Це означало, що ногу хтось перев'язав, переніс пацієнта, годував його, захищав.
Допоміг одужати.
У цивілізованому світі ми захищаємо поранених, піклуємося про них.
Саме для того ми існуємо. Аби піклуватися.
Медичний 99, стрілянина біля Вінеґар-Гілл, Бруклін.
-Двоє людей отримало кульові поранення. - Боже, знову?
СЕРЦЕ: ОРГАН ДЛЯ АБО ТКАНИНА ДЛЯ ПЕРЕСАДКИ
СТАР ТІМС
ПЕРЕСАДКА СЕРЦЯ ПОПЕРЕДЖЕННЯ: НЕ ЗАХОДИТИ
ЦЕЙ СЕРІАЛ МИ ХОЧЕМО ПРИСВЯТИТИ УСІМ ПАЦІЄНТАМ, ЇХНІМ РОДИНАМ
ТА РОБІТНИКАМ, ЯКІ ПОДІЛИЛИСЯ З НАМИ СВОЇМИ ВІДВАЖНИМИ ІСТОРІЯМИ.
Переклад субтитрів: Данило Добровольський