Když jsme se sem v březnu dva tisíce dvacet přistěhovali…
A já poprvé na obloze něco uviděl, nechtělo se mi to nikomu říkat. Ale dělo
se to opakovaně, možná třikrát nebo čtyřikrát. Zmínil jsem se o tom někomu v
Dablinu a ten mi řekl: „No ano, to místo je tím známé.“
Víte, kdo to byl Ezechiel?
Prorok?
Ezechiel byl prorok. Máš pravdu.
Mhm!
A to bylo už hodně dávno, že?
Jako poradce ministerstva vnitřní bezpečnosti pro vládu analyzuji spoustu
hrozeb. Už jsem viděl, jak vláda nepokrytě lhala. A já stál na místě, o
kterém lhala. To, co tady vidím, se podobá tomu, co pozorovali i lidé od
letectva.
Jó! Vidím to!
Vaši pozornost zaujme ten pohyb. Ten rychlý pohyb. Přesně to vidíme i tady.
A jé…
Jde z toho strach.
Je to něco mimozemského. Jinak se to popsat nedá.
„… A hvězda je dovedla až do Betléma.“
Jedním z důvodů, proč tomu lidé prostě nevěří, je, že to sami neviděli. A
narušuje to jejich vnímání toho, co vlastně v rámci vesmíru znamenáme.
„A dovedla je tam, neboť věděla, kam míří.“ Že? To znamená, že to bylo…
UFO!
UFO.
Jestli věřím na život na jiných planetách? Ano. Ale nemyslím si, že to
jsou obyvatelé jiných planet. Považuju je za anděly, jak je lidé nazývají. Za jakési
posly.
Nesmírně by mě zajímalo, co nám chtějí říct.
Už od pradávna si lidé všímali nevysvětlitelných jevů na obloze.
-Jsme ve vesmíru sami? -Mezi údaji určitě najdeme
něco, co stojí za zkoumání.
-My nic netajíme. -Existují jakési
meziplanetární vesmírné lodě.
Myslela jsem si, že je to mimozemšťan. Měl velké oči.
Děje se tu něco zcela zásadního. Je to autentické a skutečné.
Do jaké míry je vaše práce tajná?
Zcela. Všechno, co jsem celé dny dělal, bylo tajné. Všechno.
Jmenuji se Metjů Roubrts. Šestnáct let jsem pracoval jako kryptologický technik u
amerického námořnictva. Byl jsem na lodi Teodor Růzvelt v době, kdy došlo k oné
události.
To bylo poprvé, co jsem ty zvláštní záběry viděl.
-Jestli je to… -Koukněte se! Otáčí se to.
Ten tvar ani nemůžu popsat. Trochu to připomíná disk. Nejdřív jen tak letí a
potom se nakloní k jedné straně.
Pouštěl jsem si ten záběr a neviděl jsem žádnou součást letounu, kterou by člověk
očekával - křídla, ocas ani kormidlo. Nic takového tam není. A tak jsem nemohl
pochopit, jak je možné, že se ta věc udržela ve vzduchu. A… vyvolalo to ve mně
dost emocionální reakci. V tu chvíli jsem tomu nerozuměl. Věděl jsem, že to
není naše. Taky jsem věděl, že to nepatří ani nikomu jinému.
Tím nám zbývá jen… jediná možnost.
Což je?
Že je to mimozemská technologie. Mimozemská výzvědná technologie.
Jelikož moje práce byla tajná a měl jsem přístup k tajným informacím, věděl jsem,
že se to u námořnictva nestalo poprvé. Tyhle věci se dějí často. Každou chvíli.
Stávají se každou chvíli.
Nebe nad Stývnvil už od výskytu UFO není jako dřív.
Lahodná sklenice mléka Bordn vás osvěží!
… Mléko se hodí ke všemu, co zrovna jíte.
Stývnvil, Texas. Světové hlavní město mléka. Mléko se odsud vyváží ve velkém. Na
tomto místě je něco velmi zvláštního. Často se dívám na nebe. Přemýšlím, co tam
všechno je. Přemýšlím o čem ještě nevíme.
Vyrostl jsem tady.
Na tak malém městě není co dělat. Chcete se porvat? Jistě, běžte se s někým porvat.
A ještě tu noc se jde tábořit nebo rybařit k řece. Je to jen nevinná zábava. Všichni
se tím baví.
Víte, už odnepaměti mě fascinují motory všech typů. Dokonce až tak, že jsem
založil přepravní společnost. Docela se rozrostla a pracovalo pro mě několik lidí.
Vždycky jsem vlastnil motocykly, lodě, letadla. Chtěl jsem poznat, jak fungují.
Prostě mě to fascinovalo. V roce dva tisíce osm jsem vedl skvělý život. Řídil
jsem úspěšný podnik. Tou dobou jsem byl už šestnáct, sedmnáct let ženatý. Můžu říct,
že jsem měl štěstí.
Ale to, co jsem tu noc uviděl na obloze, všechno změnilo.
Byla to dlouhá, studená zima. Zlá zima. Ten den bylo poprvé trochu tepleji. A tak
jsme vylezli na kopec a rozdělali si oheň.
Byl jsem tam já, Majk Odom a Lenc Džouns. A zničehonic jsem na východě
uviděl zářivá, oslňující světla. Vysokou rychlostí mířila naším směrem.
Byla nesmírně jasná, nic podobného jsem nikdy neviděl. Při pohledu na ně člověk
málem oslepl.
Udivovalo mě na tom to, že nebyl slyšet žádný hluk větru ani motoru. Bylo ticho.
Když kolem nás ta světla proletěla, zaplavil mě klidný, pohodový pocit, který
jsem snad nikdy nezažil. Připomínalo to skoro náboženský zážitek. Jako bych s tím,
co se kolem prohnalo, byl zajedno. Něco takového jsem předtím ani potom nezažil.
Bylo to neskutečné.
A za další krátkou sekundu to prostě zmizelo. Nezvedlo se to, nic takového,
prostě to zmizelo. A pak stačilo počítat. Jedna vteřina, dvě vteřiny, tři vteřiny a
kolem se prohnaly dvě Ef šestnáctky. I se zapnutými přídavnými
motory.
A mě v tu chvíli napadlo: "Vypukla válka světů, nebo co se to děje?"
Sedl jsem do auta, vrátil jsem se domů a žena se zeptala: "Co se stalo?" Poznala,
že jsem otřesený. Popsal jsem jí, co se stalo, a ona na to: "Ať chceš dělat
cokoliv, nikomu to neříkej." A řekla mi: "Lidi tě budou mít za blázna." A já jsem
jí řekl: "Jenže mně je jedno, co si o nás lidi myslí. Vím, co jsem viděl."
Příštího dne jsem zavolal do místních novin Stývnvil Empajr Tribjut. Í-tý.
Ten den, kdy se začalo mluvit o UFO, jsme toho moc k otisknutí neměli.
Anžela Džojnrová zrovna pracovala v redakci, když jí zavolal Stýv Elen. Byl to
místní pilot a vyprávěl jí, že viděl na obloze něco podivného.
A Anžela s ním krátce pohovořila, přišla za mnou do kanceláře a řekla: "Tomu
neuvěříš, ale…" Bylo pozdě odpoledne a my už jsme měli připravené články. Řekla jsem
jí: "Jasně, prověř to, a až zítra přijdu do redakce, probereme to."
Vyrostla jsem v Kalifornii. Zasnoubila jsem se. A můj manžel pracoval v
mlékárenském průmyslu. Jeho rodina sem přijela, a tak jsme se vzali a
přestěhovali. Byla to pro mě znepokojivá změna.
Jako editorka jsem měla zodpovědnost za veškerý obsah. Musela jsem především
obstát. Byla jsem nejmladší editorkou, jakou kdy na to místo přijali. Byla jsem
druhá žena. A stále na mě nahlíželi jako na autsajdra. V duchu jsem nejspíš stále
bojovala s vlastní nejistotou.
Následujícího rána jsem otevřela noviny a na první straně, hned nahoře,
jsem spatřila velký nápis UFO.
Najednou jsem se cítila, jako by mi někdo vyrazil dech. Řekla jsem si: "Tohle
je konec mojí kariéry."
"Stýv Elen, Majk Odom a Lenc Džouns spatřili něco, co nikdo z nich nedokáže
vysvětlit."
Vydavatelka, která pro nás tenkrát pracovala, řekla Anžele: "Tohle dneska
vydáte." A změnila celou titulní stranu. Byla to naše šéfka, měla hlavní slovo, a
tak si dělala, co chtěla. Ale redakci jsem měla na starosti já, a tak jsem se lekla,
že lidé budou zpochybňovat můj úsudek.
"Plavidlo nebylo dobře vidět a letělo v naprosté tichosti, ale svítilo do
vzdálenosti asi jedné a půl mile na délku i na šířku."
To zvedlo ze židle i mě. Kromě samotného titulku se psalo o "plavidle". Přirozeně
jsme usoudili, že se muselo jednat o vesmírné plavidlo.
Když jsem procházela dveřmi, připadala jsem si jako šílená. Zuřila jsem!
Vzpomínám si, jak jsem vešla k vydavatelce do kanceláře a v slzách jsem
křičela: "Cos to provedla?" A ona na to. "Ale to se mýlíš. Celé to chápeš naprosto
špatně. Prodali jsme všechny výtisky v okrese."
Když jsem se do článku začetl, mozek mi pracoval na plné obrátky. Pomyslel jsem
si: "Páni, tak on to viděl i někdo další!" "Mám to někomu říct? Co mám
dělat?"
Moje žena měla narozeniny, a tak jsme si chtěli půjčit film. Šel jsem si do
služebního auta pro platební kartu.
Když jsem se vracel, něco upoutalo mou pozornost.
Viděl jsem jakousi… říkám tomu bublina, nebo koule. Měla načervenalou, oranžovou,
ohnivou barvu. Dost velká. Zadíval jsem se na ni. A pak jsem si všiml…
Svého synka. Řekl mi: "Podívej, tati."
Objevila se jasná světla. Blikala, jako kdyby pulzovala. Takhle. Rozlétla se do
okolí. Napočítal jsem jich jedenáct nebo dvanáct.
Najednou ty věci prudce odlétly. Obrovskou rychlostí.
Uplynula možná minuta nebo dvě. Pak jsem uslyšel stíhačky.
Letěly stejným směrem. Stejným jako ta světla.
Podle mě šlo o stejné stíhačky, jaké viděl Stýv Elen.
Když ty noviny vyšly, zavolal mi Lí Roj Gejtn. Tenkrát jsem ho neznal, ale pověděl
mi svou příhodu, která se časově shodovala s tou naší. A já mu řekl: "Lí
Roji, můžete nám s tím trochu pomoct?"
A on na to: "Nemůžu. Je mi líto."
Lidi si mě zvolili, abych je chránil. Stejně jako šerif.
Co si pomyslí? Že jsem jeden z těch lidí, co tvrdí, že viděli světla? Věřil jsem, že
by mě to zničilo.
A já řekl: "Chápu to. Ale prosím, Lí Roji, potřebujeme, aby nám to někdo potvrdil."
Řekl mi: "Viděl jsem něco zvláštního, Lí Roji, stejně jako vy. A myslím, že by to
svět měl vědět."
Viděl jsem podivná světla pohybující se vysokou rychlostí tak, jak jsem to ještě
nikdy v životě neviděl.
To byl, myslím, první vyšší zástupce okresu, kterého se jí podařilo sehnat. -
Dodal našim článkům na věrohodnosti.
Když jsem o těch hlášeních slyšel, jako první mě napadlo: "Ano, stalo se něco
významného."
Co přesně se stalo, to jsem nevěděl. Ale rozhodně to stálo za to prozkoumat.
Vystudoval jsem chemii. Pracoval jsem jako inženýr v oblasti polovodičů. A
posledních šestnáct let jsem strávil výzkumem fenoménu UFO. Mým cílem vždycky
bylo vědecké vysvětlení.
MUFON je zkratkou spolku, který studuje hlášení o výskytu UFO. Je to organizace,
která vyšetřuje pozorování UFO. V roce dva tisíce osm jsem v Mufonu pracoval jako
ředitel výzkumu. A vzpomínám si, že jsem pročítal nahlášené případy a najednou jsem
uviděl víc než dvacet hlášení z jedné zeměpisné oblasti: Stývnvil a Dablin v
Texasu. A věděl jsem, že se stalo něco neobvyklého.
Tenkrát jsem na to nahlížel takhle: "Musíme tam co nejrychleji zajet a
vyšetřit to, dokud si to lidé pamatují."
Kontaktovali nás z Mufonu. A já o Mufonu nikdy neslyšel. Chtěli si s námi domluvit
rozhovor. A tak jsme jim řekli: "Přijeďte za námi do budovy Rotary. Budete
u nás vítáni."
Jsem předsedou rady První národní banky v Dablinu.
Můj dědeček Dablinu ve třicátých letech starostoval. A potom byl starostou můj
otec. Stejně jako můj bratr.
Takže v okrese Erat žijeme už dlouho.
Vyšetřovatelé z organizace Mufon se o víkendu chystají prozkoumat pozorování UFO
ve Stývnvil.
Chystal jsem se setkání a ten pán řekl: "Čekáme nejvýš pětatřicet lidí. Víc lidí
zatím nikdy nepřišlo."
Připravili jsme třicet pět, čtyřicet židlí a pak se otevřely dveře.
Najednou tam bylo plno.
Dublinskou klubovnu budovy Rotary zaplnily stovky lidí se svými zážitky.
Viděl jsem obrovské modré světlo.
Jakési velké, kulaté objekty.
Není přes to vidět. Není vidět dovnitř.
Letělo to strašně rychle a bez jediného zvuku.
Dům byl nacpaný k prasknutí. Lidé stáli dokonce i na chodníku.
Někteří z nich se rovnou otočili a zase šli. Nechtěli se prodírat takovým
množstvím lidí.
Dovnitř se vměstnalo nejméně pět set lidí. Svědků, kteří ta světla spatřili.
Lidi z Mufonu to zaskočilo, protože nic podobného nikdy nezažili. "Takhle obrovské
množství pozorování vídáme jen extrémně vzácně."
Přinesli jsme všechny židle a stejně ještě celá místnost stála.
Přihlásí se ti, co něco viděli. Přihlásili se všichni.
Vyšplhalo se to ke stovce lidí, kteří s tím měli co do činění.
Psali o tom v Hjůstnu, v Dalasu, dokonce i v novinách mimo Texas. Nejlíp se to dá
popsat jako mediální cirkus.
V následujících dnech nás kontaktovala média z celé země.
Desítky lidí z malého texaského města hovoří o nečekaných návštěvnících.
-Vy věříte v UFO? Je to možné. Ano? -Ano. Ano.
Všimla jsem si, jak se celé město proměnilo.
Obloha nad Stývnvil už nevypadala stejně. Zůstaly na ní stopy UFO z osmého ledna.
Stývnvil, městečko na severu Texasu, zachvátila UFO-mánie.
Přijely štáby z Japonska, z Brazílie. Do Stývnvil v tichosti přijíždějí japonští
filmaři.
Žertoval jsem: "Však jsme taky světové hlavní město mléka."
Říkali: "Á! Mají rádi mléko!"
Mlí-ko.
Není divu, že vypadají tak našedle a nemocně. Chybí jim vitamín D.
Máte mléko?
Vědecký kroužek ze střední školy navrhl tričko a vydělal čtyři tisíce dolarů.
Nemůžu tomu uvěřit.
Čepice z alobalu na odpuzení mimozemských sond. Sluší.
Lidé se tou událostí velice baví.
Je to největší vzrůšo, jaké Stephenville za dlouhou dobu zažil. Tímhle to neskončí.
Jo! To se mi líbí!
Jednoho večera jsme šli s manželem na večeři do restaurace a bylo narváno.
Najednou se zapnula televize a bylo to tam.
-To světlo se třepotalo a blikalo. -Podivná světla na dnešní noční
obloze jen podporují mimozemské otazníky.
Když to odvysílali, nastal zmatek. Všechny to fascinovalo.
Angelia Joinerová, novinářka z Empire-Tribune, mluvila s několika svědky.
Velmi podobné historky, s jakými mi lidé volali nebo psali e-maily. Podle mě jsou
ta pozorování velice jednotná.
Anžela to téma nebrala jen jako legraci a hru. Vnímala ho vážně od samého začátku.
Po vydání prvního článku mě to trochu vyděsilo. Napadlo mě: „Propána, o něčem
takhle velkém se mi ani nesnilo!“
Bylo milé, že mi lidé volali a říkali: "Dobrý den, viděl jsem titulní stranu a
byl tam Dablin!" A já si říkal: "Páni, to je skvělý!" Ale zároveň… lidi se rádi baví
na cizí účet. Rádi si z ostatních dělají legraci. Přijeli za námi z rádia ve Fort
Vortu, jen aby si udělali legraci. Víte?
Vzali mi psa. Vzali mi ženu. Ale pickup mi nevezmou!
Ti lidi přijeli jen proto, aby místní občany zdiskreditovali.
Až se tu jedna z těch zelených příšer začne procházet, teprve pak tomu uvěřím.
A když začala ta pozorování… my to viděli, ale raději jsme o tom moc
nemluvili.
Tou dobou se začínalo stmívat. Blížil se večer. Můj kamarád Kent nám vyprávěl, co
viděl o několik dní dříve.
Zvedl jsem oči a řekl: "Á, tohle mi nepřipadá normální."
Viděl takové obrovské… nazval to dorýto.
Vypadalo to jako trojúhelník, a tak jsem původně řekl dorýto.
Zvedl se, protáhl si záda a najednou povídá: "Jsou tu zas!" A já na to: "Kdo je
tu zas?" A on jen ukázal. Spatřil jsem velké trojúhelníkové plavidlo.
Ale uchvátilo mě, že se neozýval žádný zvuk.
Neuměla jsem si to vysvětlit, protože to bylo obrovské. Říkali jste si jen: … "Co
to je?" A pak to zničehonic zmizelo.
Skoro jako by se to vypařilo.
Nebála jsem se, ale v tu chvíli jsem začala sama o sobě pochybovat. "Viděla
jsem vůbec něco?" A příštího dne jsem si řekla: … "Nikomu ani muk."
Když někomu začnete vyprávět: "Ano, viděl jsem… plavidlo," nebo "viděl jsem světla,"
no, komu bychom to říkali? A i kdyby, co by nám na to odpověděli?
Čemu nerozumíme, to se snažíme vysvětlit.
V roce dva tisíce osm jsem na obloze spatřila světla. Ale zajímavé na tom bylo,
že když jsem je spatřila, vzpomněla jsem si, že vypadají úplně stejně jako když
jsem je viděla v pubertě.
Původně jsme z Mexika. A o vánočních prázdninách s rodinou odjíždíme do
Mičoakánu v Mexiku.
Moje matka byla předešlého večera na mléčné farmě. A řekla mi: "Zrovna jsem
krmila telata a na nebi se objevila taková světla. Jako bubliny. Nemohly to být zlé
duše?" Protože naše kultura je velice pověrčivá. A když je uviděla, velice ji to
rozrušilo. Měla strach. Příštího dne jsme už cestovali do Mexika. Jeli jsme v autě s
naloženými zavazadly. A najednou se objevila světla. A moje maminka řekla. "To
jsou ta, která jsem viděla včera." A tentokrát jsme je viděli i já, moje sestra
a ještě jeden sourozenec.
Neuměli jsme si to nijak vysvětlit. Vím jen, že to, co jsem viděla v roce osmdesát
devět, je totéž, co jsem viděla v roce dva tisíce osm.
Vraceli jsme se z města Fort Vort, já a můj muž. Připozdívalo se. Ta světla jsme
viděli někde tady. Nejdřív jako by vybublala na jednom místě a po chvíli na
druhém. Žádné letadlo ani helikoptéra by to tak rychle nezvládly.
Dívali jsme se nahoru a já vystrčila ze dveří mobil, abych to zkusila zachytit.
Ale nebyl dost rychlý na to, aby to vyfotil. A pak to zmizelo.
Věřím, že do téhle oblasti lidé jezdí z nějakého důvodu. Jestli jsou tady, proč
zrovna tady?
Dnes si budeme vyprávět o Donu Kichotovi. Kdo zná Dona Kichota?
Práci se studenty zbožňuju. Vždycky jim říkám: "Máte svůj vlastní rozum." Musíte
se podívat na informaci Á a na informaci Bé. Ne aby šli proti svým rodičům nebo
proti zavedeným zvykům. Ale aby se informovali.
Velice nás zajímalo, co jsme to vlastně viděli. Ale postupem času vyvstávaly místo
odpovědí spíše další otázky.
Neměl jsem odvahu volat do En-ej-es, námořní letecké stanice. Zavolala Anžela.
Zavolala tam a mluvila s majorem Kárlem Lujsem.
Zavolala jsem mu, abych se zeptala, proč sem poslali stíhačky F-16. Řekl mi: „Ne,
žádné F-16 jsme k vám neposílali.“
Letectvo tvrdí, že v době pozorování se u nás žádná jejich letadla nevyskytovala.
Anžela mi to řekla. A ještě se vytasil s hromadou výmluv, co všechno jsme mohli
vidět. Jednou z nich byl odraz vysoko letícího proudového letounu. A ona řekla:
"Co si o tom myslíš?" A já na to: "Leda tak odraz mýho naleštěnýho zadku."
Řekl jsem ženě, že si s několika dalšími lidmi sedneme do letadel a zkusíme
to najít. A jí se ten nápad samozřejmě nelíbil. Ale to víte, jako byste chtěli
dítěti něco zakázat. Stejně jsme si dělali, co jsme chtěli.
Jako první jsme se snažili zjistit, odkud to vyletělo. Protože se zdálo, jako by se
to zjevilo zničehonic.
Prozkoumali jsme všechny možnosti. Celou oblast jsme pročesali.
A třetí noc…
Jsme si povídali přes vysílačky. Já řekl: "Taky vám někdy připadá, že hledáme jehlu
v kupce sena?"
U Stýva jsem viděl totéž, co jsem už viděl u mnoha jiných pozorovatelů. V jednu
chvíli máte pocit kontroly. A najednou ve svém okolí něco spatříte a ono to udělá
něco tak nemožného, že to navždy otřese vaším pojetím světa.
Riky Sorels má velice zajímavou historku.
Riky pozoroval UFO téměř dva týdny před incidentem ve Stývnvil.
S Rikym jsem se osobně setkal a sám mi vyprávěl, co se stalo. Zrovna byl na lovu.
Zničehonic se udělala tma, jako by ho zastínil mrak. Zvedl oči a nad ním byl
jakýsi objekt.
Rozměry ani tvar nerozpoznal, protože to bylo tak velké, že to zakrylo všechno nad
ním.
Zvedl pušku a podíval se na to přes hledí, aby líp viděl. A řekl mi: "Prohlédl jsem
si to a neviděl žádné šrouby ani nýty. Jako by to nemělo vůbec žádné spoje." A
nic víc neviděl. Říkal: "Napadlo mě, že na to vystřelím" ale pak mu došlo, že to asi
není nejchytřejší nápad.
Říkal mi: "Víš, úžasné na tom je, že ten obrovský předmět odlétl vysokou rychlostí,
která by mě měla vcucnout spolu s ním." A řekl mi: "Nic takového tam nebylo. Jediný
zvuk, vítr, nic."
Ten předmět s atmosférou vůbec neinteragoval.
Jednoho rána za mnou Ricky přišel domů. Byl v slzách. A já se ho zeptal: "Co je
ti?" Odpověděl: "Lí Roji, lidi mě sledujou až k vlastnímu domu."
"Kdo tě sleduje?" Odpověděl: "Nevím. Jenom mi řekli, že pracujou pro vládu."
Rikyho se evidentně snažili umlčet.
Našel i náboj. Takový, jaký používá armáda. Myslí si, že ho tam nechali
úmyslně, aby ho přesvědčili, že o tom nemá mluvit.
Najednou přestal Riky s kýmkoliv mluvit. Podle mě viděl mnohem víc než my ostatní.
Riky říkal, že uvnitř toho plavidla něco viděl. Že mu to připomínalo jakýsi hmyz.
Možná dokonce kudlanku nábožnou.
Podle mě Rikyho možná někdo oslovil a nabídl mu finanční vyrovnání.
Chtěli ho umlčet.
Jednoho odpoledne mi domů zavolal vojenský plukovník a mluvili jsme spolu asi hodinu
a tři čtvrtě. Říkal mi, že dlouze diskutovali o mně a o tom, co se mnou. Vy
jste dost veřejná osoba. Kdybyste jen tak zmizel, vypadalo by to podezřele.
Musel jsem si to pouštět pořád dokola. Byl jsem skoro posedlý.
Netušil jsem, jak s tou informací nakládají vyšší velitelé.
V roce dva tisíce sedmnáct jsem přešel do úřadu námořního zpravodajství.
Měl jsem dělat analytika. A krátce po svém příchodu jsem se s tím fenoménem
opakovaně setkal.
Třeba jsem v noci viděl ve svém pokoji bytosti mimozemského charakteru.
Několikrát týdně jsem se probudil a cítil, jak se moje tělo lehce posouvá po
posteli. A věděl jsem, že mě unášejí.
Vzbudil jsem se,… protože… mě někdo chytl za ruku. - Tady.
Snažil jsem se zvednout ruce, abych si otřel oči. A uvědomil jsem si, že se
nemůžu hnout. A viděl jsem jen obrys zastíněné postavy. Hrudník, dvě ruce a
hlavu. Jak se nade mnou sklání.
Když jsem byl u námořnictva a viděl tyhle záběry, věděl jsem, že tam něco je. Věděl
jsem, že je tam něco mimozemského. A když se pak objevovali u mě v pokoji,… věděl
jsem, že je to skutečnost. Měl jsem ten luxus vědět, že nejsem blázen. Věděl jsem,
co to bylo.
Existují všechny možné senzorové důkazy. Radarové důkazy.
Mají dost záběrů na to, že kdyby je jen zveřejnili a řekli: "Tohle je všechno, co
máme", ani by to nemuseli nijak vysvětlovat. Stačilo by říct: "My nevíme,…
máme jen tohle." Nikdo už by nepochyboval o tom, jestli je ten fenomén
pravdivý. Všichni by to věděli.
Armáda nyní tvrdí, že v oblasti přece jen prováděla cvičení. Deset stíhaček Ef
šestnáct nad vojenskou oblastí Braunvůd.
Armádní mluvčí to svádí na chybu v komunikaci, kdy údajně vydali chybnou
informaci.
Nikdo už nic dalšího neviděl. Od vlády jsme evidentně čekat odpověď nemohli. A
jelikož jsme neměli nic nového ani zásadního k vydání, začali jsme psát o
jiných věcech.
Pro Anželu to bylo těžké. Ta se toho nechtěla pustit a přestat o tom psát.
Zadala jsem jí úkol. Měla jsem tušení, že se mu ten den nevěnovala a odešla.
Podívala jsem se na její počítač a našla tam ímejly, že noviny a jejich vedení -
konkrétně já - podléháme nátlaku od vlády a představitelů města, abychom to
téma opustili. A to mě dost zarmoutilo, protože to nebyla pravda.
S Anželou to dopadlo zvláštně. Jednoho rána přišla do práce a její počítač byl
pryč. Zeptala se: "Kam se poděl můj počítač a všechny věci?" A oni jí řekli,
že už tam nepracuje.
Dostala výpověď? Ano. Ale ona tu stejně už nechtěla být. Chtěla pokračovat v tomhle.
A já jsem byla ráda, že už o té věci nemusím dál psát.
Když si vezmete fenomén UFO, v moderních dějinách se o něm píše už sedmdesát pět
let. A ani dnes nevíme o moc víc než před pětasedmdesáti lety.
Mnoho vědců to trápí, protože nemáme žádný jednoznačný, solidní důkaz. A to je právě
záhada tohoto fenoménu. Kde je důkaz?
Ve tři ráno jsem měl ve Stývnvil noční směnu.
V jednom podniku se spustil alarm. Jel jsem tam a zavolal šerifovi, že jsem
poblíž a jedu se tam podívat. A když jsem vystoupil z auta, viděl jsem na
obloze pulzující kouli.
Zkusil jsem nastavit palubní kameru, abych tu věc natočil.
Vzal jsem si to video domů, tenkrát ještě na Vé-há-es, a doma si ho z
přehrávače pustil.
Video bylo čisté. Ale jako by jeho kvalitu něco rušilo.
Řekl jsem: "Proč ta kamera blbne zrovna teď?"
Nikdy jsem s ní problém neměl. U žádného videa. Potom jsem tu kameru používal ještě
nejmíň rok a půl, než jsme pořídili digitální. Nikdy jsme podobný problém
neměli.
Ať to bylo cokoliv, ať za to nesl zodpovědnost kdokoliv, nechtěl, abych to
měl natočené.
Chtěl jsem, aby mi ten objekt potvrdili Lí Roj se Stývem a ostatní
svědci ze Stývnvil, z osmého ledna dva tisíce osm.
Měl jsem výpovědi svědků. Věděl jsem kdy a kde… i směr, kudy se dívali. Při návštěvě
Mufonu jsem poznal jednoho muže z Koloráda,… Glena Šulce. A Glen byl bývalý
vojenský radista. - - Všechno, co proletí po obloze, je zachyceno v
takzvaných "primárních radarových datech".
Chtěl jsem mít radarová data, která by podpořila výpovědi svědků.
Poslal jsem žádost o svobodě informací na všechny policejní stanice. Na všechny
vojenské základny. A to nejlepší, co jsem z nich dostal, byla radarová data z pěti
různých antén napříč státem Texas.
S Glenem Šulcem jsme se údaji z radaru probírali čtyři měsíce.
Než jsem se pustil do neznámého, našel jsem si nejdřív ty stíhačky.
Kolem se prohnaly dvě Ef šestnáctky.
Letěly stejným směrem jako ta světla.
Tohle jsou ty dvě, které letěly nad Komančí, Dablinem a Stývnvil. Jakmile jsem
Ef šestnáctky identifikoval, začal jsem hledat objekty, které neměly transpondéry.
Chtěl jsem najít všechno, co na té obloze nemělo co dělat.
Dostat se tam, kde je Stýv. Dívám se sem. Vidím něco neznámého, co by se shodovalo s
jeho popisem?
Našel jsem radarová data, která potvrzují, co mi řekl Stýv Elen a Lí Roj
Gejtn.
Šel jsem si sem rozdělat oheň a najednou kolem vysokou rychlostí proletěla velmi
intenzivní světla.
Stýv se nachází zde. Na radaru jsou dvě tečky představující objekt pohybující se
bez transpondéru.
Poprvé jsme tu loď uviděli několik minut po šesté hodině.
Ty dva údaje přesně kopírují čas a zeměpisnou polohu.
Přeženou se přes Stývnvil a pak jednoduše zmizí.
Tohle je mimo vojenskou operační oblast, takže jestli je to vojenský letoun, měl by
mít transpondér. Jenže nemá. V případě Lí Roje jsem měl na radaru asi pět teček
naznačujících, že se ten objekt nachází jižně od jeho domova.
Vyšel jsem ven. Něco na jihozápadní obloze zachytilo mou pozornost. A najednou
ta věc ohromnou rychlostí prosvištěla kolem mě. Podle mě mířila na severovýchod.
Když tvrdí, že směřovala na severovýchod, našel jsem si údaje o deset
vteřin později. Letí to na severovýchod, a to extrémní rychlostí. Co
se týče zeměpisné polohy a času, nestává se často, že by se radarová data přesně
shodovala s výpovědí svědka.
Stálo to tam černé na bílém. Něco tamtudy proletělo. A rychlosti, jakou ta
věc vyvinula, neumíme tady na Zemi dosáhnout.
Ta svědectví se shodují s radarovými údaji. Není sebemenší pochybnost, že se na
obloze nachází jakýsi objekt… a ten objekt nemá kód transpondéru. To
dokazuje,… že se tu jedná o něco skutečného, ať je to cokoli.
Je něco z toho skutečné? Já nevím. Chci říct…
Podle mě je UFO stejně reálné jako… jako světla v téhle místnosti nebo kamery
stojící přede mnou. Věřím, že jsou zcela reální. Ale jaké je vaše chápání reality?
To je otázka.
Ministerstvo obrany i NASA najímají na zkoumání otázky UFO fyziky.
Ale tam pravda neleží.
Pravda se ukrývá ve světě lidí. Ve světě psychologie, filozofie, náboženských věd.
Tam tomu přijdete na kloub. Žádný fyzik vám nevysvětlí, co tohle je.
Protože fyzik vám může objasnit, jak se chová fyzikální látka, ale lidstvo vám
řekne proč. Není to otázka ministerstva obrany. Je to lidská otázka. Tak je to.
A proto prostě nedokážu zůstat zticha.
Mám osm dětí.
Učíme děti doma a vidíme, že to nese ovoce.
Připraven? Tak kterou první?
Každý den začínáme čtením z Bible.
Ezechiel byl prorok, máš pravdu.
Mhm.
Byl ve Starém zákoně.
A byl ve Starém zákoně. Tak poslouchejte. Viděl jsem, jak se přihnal bouřlivý vítr
od severu, veliké mračno a šlehající oheň. Okolo něho byla zář a uprostřed ohně
jakýsi třpyt oslnivého vzácného kovu.
Co že to Ezechiel viděl? Nemyslím poselství, tomu rozumím. Já vím, co viděl.
Hle, na Zemi byla kola. A měla loukotě. Jak to přesně je? Kolem dokola lemované
očima.
Očima, nebo světly.
Světly, nebo…
-Čímkoliv. -Okny, nebo… že?
Myslím si, že když s dětmi mluvím o UFO už odmalička, je pro ně ta představa mnohem
skutečnější. Není to jen snůška báchorek.
Tohle je ze Švýcarska. Někomu se to povedlo natočit. Je to UFO. Jak to vypadá?
Jako kolo uvnitř kola.
To bylo předevčírem.
Křesťanská komunita nechce věřit, že je to skutečné. Protože kdyby bylo, změnilo by
to celou jejich realitu. Je tedy Bible jen pro nás? Nebo i pro ně?
To je otázka za milion dolarů. Jak spolu souvisí život, jiné planety a náboženství?
Kdyby se mě někdo zeptal: stvořil Bůh i jiné… bytosti? Řekl bych ano.
Když nám Kent tenhle příběh vyprávěl, choval jsem se jako typický pitomec.
Dobíral jsem si ho. "Tady je ten chlap, co viděl lítající dorýto." A když jsme
všichni zvedli hlavu a uviděli to, najednou to změnilo způsob, jakým se
díváme na obě strany té události.
Když teď poslouchám, jak lidé vyprávějí, co viděli, už o Tomasovi nepochybuju.
Říkám si: "Oni něco viděli. Já to vím. Proč by to jinak říkali?"
Dnešní psychologové vám samozřejmě řeknou: "Hele, jestli se vám stávají tyhle věci,
jestli něco v noci vidíte v pokoji, pak jste schizofrenik." Nebo máte jinou těžkou
duševní poruchu. Ale já si to nemyslím. To není správné. Když jsem se rozhodl mluvit
o tom nahlas - odejít od námořnictva - chyběly mi čtyři roky do penze. Což by
znamenalo důchod, doživotní zdravotní pojistku… a já jim to tam nechal. Odešel
jsem…, protože tady nejde jen o mě. Víte? Tady vůbec nejde o mě. Jde o nás všechny.
O každého z nás.
Don Kychot je jeden z mých oblíbených románů. A Don Kychot je v něm vyobrazen
jako blázen. Všechno, co vidí, vidí v jiném světle.
Don Kychot vidí větrné mlýny. Ale pro něj to nejsou mlýny, jsou to obři.
My víme, že nejsme blázni. Víme, že je na tom něco pravdy, protože ta světla vidělo
na obloze až příliš mnoho lidí.
A tudíž… my nejsme jako Don Kychot. Je v tom něco víc.
Můžete namítnout: "Tak to byl nějaký tajný americký projekt." Že? Ale naše
technologie nemůžou najednou poskočit o sto let dopředu. Vyvíjejí se postupně.
V tomto případě si myslím, že ať ti lidé viděli cokoliv, řídila to nějaká forma
inteligence. A nevyrobili to ani ve Spojených státech ani žádné jiné zemi na
planetě.
Asi o devět měsíců později jsem vezla svou dceru na gymnastiku do Dablinu a uviděla
světla.
Sjela jsem ke kraji, zastavila a podívala se z předního okýnka. Ta světla blikala,
rozostřovala se a zase zaostřovala. Potom se objevila pořádně a najednou zmizela.
Byla jsem otřesená. Napadlo mě: "Můj bože, teď vidím to, o čem tu všichni celou dobu
mluví."
Připadalo mi, jako by si ze mě vesmír dělal legraci.
Nejdřív jsem se tomu zážitku dlouho vzpírala. A o několik měsíců později už si
říkám: tak tady to je.
Kdybych mohla s Anželou mluvit znova, řekla bych jí, jak je statečná, že
pochopila, o čem je potřeba psát. A rozhodně si přeji, aby se naše cesty
rozešly jinak. To si vyčítám nejvíc.
Naše podnikání utrpělo, protože jsem se věnoval zkoumání toho neidentifikovaného
objektu, který jsme viděli. Náš vztah to silně poznamenalo. I ji. A po sedmnácti
letech společného soužití a manželství jsme se nakonec rozvedli.
Můj vztah trpěl. Moje firma trpěla. I já trpěl. Ale to, co jsem viděl, stále
považuju za požehnání. Navždy to budu mít v mysli.
Svému úkolu se neustále věnuji. Přijdu na to, co se stalo.
Je to jedno velké veřejné tajemství. - Neříkám tu nic nového. Je jen otázka:
věříte tomu, nebo ne?
Milk Dads!