Po zveřejnění zprávy o zpozorování podivného objektu v Zimbabwe místní kanál
zahltili diváci z celého státu s vlastním popisem UFO.
V jakou denní dobu k té události došlo?
O přestávce.
Byla vidět mihotavá světýlka.
Ta bytost stála asi takhle daleko. Byly odtamtud vidět detaily.
Uviděla jsem nějakou osobu. A měla velké oči.
-Nepodobal se… -Obyčejný člověk, nebo se nějak lišil?
Ne, byl celý černý.
-Černý? -Ano. Měl úzké oči a
dělal zvláštní grimasy.
Co jsi cítila, když se na tebe díval?
Měla jsem strach. Vypadalo to, že se dívá na nás všechny.
Díval se na mě s výrazem: "Chci, abys šla se mnou. Chci, abys šla."
Myslíte si, že ty děti mluví pravdu? Nebo si to jen vymyslely?
Ne, já bych o tom raději vůbec nepřemýšlela. Protože když si na to večer
vzpomenu, čeká mě další bezesná noc.
Bál jsem se. Měl jsem strašný strach. Byl jsem zděšený.
Čekala jsem, že mě ti mimozemšťani přepadnou.
-Přepadnou? A co by dělali? -Co kdyby nás třeba unesli?
Těm lidem se něco stalo. Nerozumíme tomu, ale něco se stalo. A ti lidé nejsou
duševně choří. Oni nejsou duševně choří.
Totéž co já vidělo víc než šedesát dětí. Nevymyslely jsme si to.
Když si říkáme, že pravda vyjde najevo… nevíme, jaká bude. Ale jednou pravda vyjde
najevo.
Už od pradávna si lidé všímali nevysvětlitelných jevů na obloze.
-Jsme ve vesmíru sami? -Mezi údaji určitě najdeme
něco, co stojí za zkoumání.
-My nic netajíme. -Existují jakési
meziplanetární vesmírné lodě.
Myslela jsem si, že je to mimozemšťan. Měl velké oči.
Děje se tu něco zcela zásadního. Je to autentické a skutečné.
SETKÁNÍ
Jmenuji se Ralph Blumenthal. Čtyřicet pět let jsem působil jako novinář v New York
Times. Teď do Timesů přispívám. Píšu knihy. Největší riziko, které v rámci
tohoto tématu podstupujete a osobně jsem to zažil je výsměch. A to není náhoda.
Naše vláda se v padesátých letech bohužel rozhodla, že se lidem, kteří spatřili UFO
a svěřili se veřejnosti, vysměje. A toto stigma trvá do dnešního dne.
V ROCE 2017 ZVEŘEJNIL DENÍK THE NEW YORK TIMES
SÉRII PRŮLOMOVÝCH ČLÁNKŮ ODHALUJÍCÍCH TAJNÝ PROGRAM PENTAGONU,
KTERÝ VYŠETŘOVAL NEIDENTIFIKOVANÉ VZDUŠNÉ JEVY.
Když něco píšete, nikdy dopředu nevíte, jaký efekt to vyvolá. A Timesy to otiskly
na titulní straně nedělního vydání. Následovalo zemětřesení. Ten článek jsme
doplnili i několika videi od námořnictva, které dosud veřejnost neviděla. Byla to
nejsledovanější videa, jaká kdy New York Times vydala.
Víte, tohle neříkám já, ale ostatní lidé. Ty články toto téma zpřístupnily
mejnstrýmovým médiím. Lidem už nebylo tak žinantní o nich psát. Ale my jsme
nemluvili o mimozemšťanech, ani o tom, že o nich Pentagon mlčí. To je oblast, do
které jsme se nepouštěli. A z dobrého důvodu. Jak bychom to ostatně pojali?
Jdete za svým editorem a řeknete: "Mám zprávu o muži, který na zahradě viděl
UFO." Editor se zasměje a řekne: "Dobře, napiš mi o tom pět set slov a ať je to
legrace."
Ale pro lidi, kteří tato setkání zažili, to žádná legrace není. Oni vědí, co
viděli. Lidé viděli věci, kterým nerozumí. A že něčemu nerozumíme, to neznamená, že
o tom nemáme mluvit.
UVĚŘIT
Ariel byla skvělá škola. Ve třídě jsme moc neseděli.
Mám to štěstí, že jsem cestou do školy vídala žirafy. Hned vedle školy jsme měli
safari. Hned vedle střední školy.
Ale kde máte klobouky?
Učitelé tu ke vzdělání přistupují s nadšením.
Kde máte klobouky? Nemáte mít na hlavách klobouky?
Byli jsme jedna komunita. Všem dospělým jsme mohli věřit. Ať to byli učitelé,
dobrovolníci… u všech jsme cítili bezpečí a porozumění.
Už se skamarádil? Kde?
Škola Ariel byla moje druhá rodina.
Chodil jsem na školu Ariel, což je výborná soukromá škola. Z velké části je
postavená na Bibli. Na pochopení věcí z křesťanské perspektivy.
A můj bratr šel stejným směrem.
To, co zažil, ho ovlivnilo. Že to zažil a viděl.
Proč tu dnes stojíme?
Abyste si poslechli moji verzi příběhu.
Jak zní vaše verze příběhu?
Jde o to, co jsem toho dne viděl.
Chystám se to říct světu.
Čím byste chtěl začít?
16. ZÁŘÍ 1994
Měli jsme přestávku. Chodila jsem do šesté třídy a učitelé si odběhli na
krátkou poradu. Se Salmou jsme se procházely po okolním pozemku.
Vzpomínám si, že se v naší blízkosti objevilo zářivé světlo. Těsně nad trávou.
Obě jsme se Salmou řekly: "Jé, co to je?"
Svítilo to velmi silně. V jednu chvíli to bylo vidět, za chvilku zase ne. Skoro jako
by nás šálil zrak. A s mojí kamarádkou Emmou jsme šly blíž k sobě. Stála vedle
mě.
Viděla jsem, jak se tam něco vznáší. Bylo to dost velké. A všude okolo byly
menší věci. Vypadalo to, jako kdyby opravovaly vesmírnou loď.
Mhm.
Byli jako mravenci. Dělali, co bylo potřeba. Ať to bylo cokoliv.
Ty lodě byly tady. Tady byla ta velká. Asi tak odsud někam…
Sem.
Takový měla průměr.
Stříbrný, lesklý disk se světly.
Na spodní polovině svítila světla. Nějak takhle…
Potom jsem uviděla dveře.
A najednou se tam objevil on. Stál přímo před námi.
Zamrkala jsem a pak jsem tu bytost uviděla asi metr nebo dva od sebe.
Ta bytost nestála…
Dál než tady. Odkud jsou vidět detaily.
Byl jasný, slunečný den. Nemohly jsme se splést, dívaly jsme se na to.
Měl na sobě černé, velmi těsné oblečení, skoro jako potápěčský neopren.
-Jako potápěčské obleky. -Mhm.
A měl velikou hlavu. Oválnou, se špičatou bradou směrem k zemi.
Měl velké oči. To je všechno, co jsem viděla. Velké oči. A černé tělo.
Kde jsi viděla toho…
Obrovské oči, do kterých se nešlo nedívat. A jakmile jsme navázali oční
kontakt, všechno kolem jako by zmizelo.
Co tě vyděsilo?
Ten hluk.
Jaký hluk?
Hluk, který jsme slyšeli ve vzduchu.
Slyšeli jste ve vzduchu hluk? Jak to znělo? Burácení? Nebo bzučení, broukání.
-Co to bylo za zvuk? -Ano.
Jako když někdo hraje na flétnu.
Fyzicky se mě nedotkl. Ale tím pohledem jako by sáhl na každé místečko mého těla.
A od té doby přijímám vzkazy.
Nápady mi přímo vstupovaly do těla. Beze slov. Téměř telepaticky. Přepadl mě
všeobjímající pocit, jak moc je okolní prostředí důležité. Musí pro nás být tou
nejvyšší prioritou. A všichni se musíme rozhodovat v jeho prospěch.
Potřebujeme čistý vzduch, nádherné rostliny i čistou půdu, abychom mohli žít
a přežít.
Od zvířat po rostliny. Všechno kolem nás.
Podle mě chtějí, aby lidi pochopili, že tomuhle světu škodíme. Že to nemáme s
technologiemi přehánět.
V tu dobu jsem snad slovo "technologie" ani nemohla vyslovit. Vzpomínám si, jak se
mě lidé ptali a já odpovídala stylem: "Nepřehánějme to s technologií!" Nebo…
Poselství bylo jasné. Že technologie bude postupovat vpřed a nebude pro lidstvo
znamenat nic dobrého.
-Jak s tebou komunikoval? Slovy, nebo… -Mým vědomím.
-Jak? -Mým vědomím.
-Vstoupil do tvého vědomí? -Ano, vstoupil mi do hlavy.
Nikdy jsem nezažila takový pocit… napojení.
Jenom je škoda, že to, co následovalo, už tak hezké a mírumilovné
nebylo.
Naposledy jsem tu byl před dvaceti lety. Možná je to ještě déle. To jsem na škole
Ariel dostudoval. Vzpomínám si, proč mě sem matka chtěla poslat. Je to uprostřed
přírody. Nádherné místo.
Viděl jste tady UFO?
Ne, neviděl jsem UFO. Celé jsem si to vymyslel. S kamarádem jsme přemýšleli, jak
se vyvlíknout z hodiny šony.
Několik našich kamarádů bylo ze Zimbabwe a jejich rodným jazykem byla šona. Kéž bych
tenkrát dával větší pozor. Moje šona není nic moc. Kéž bych ji uměl líp.
Hrozně jsem se z té hodiny chtěl ulít. Za každou cenu.
Vymysleli jsme si šílený nápad, který vůbec nikdy neměl vyjít. Teď ho tady
nevidím, ale tenkrát támhle ležel kámen. Velmi lesklý kámen, který odrážel sluneční
svit. Ukázal jsem na něj a řekl: "Dívejte, vesmírná loď! Je tam
mimozemšťan!" A prvňáci i druháci řekli: "Jú, úžasné!" A já: "Jo, jo,
mimozemšťani!" A během půl hodiny o tom mluvili všichni. Všechny děti pobíhaly a
celá škola byla na nohou.
Mohla uplynout milisekunda, mohlo to být deset minut. Vím jen to, že když jsem Emmu
konečně pustila, na hřišti panoval chaos.
Dalších šedesát dětí vidělo to co já.
Byl malý, dlouhé ruce. Podivná, zelenkavá oválná hlava. Hodně velké oči.
Měl jsem strašný strach. Byl jsem zděšený.
Možná to byl odraz toho kamene… já nevím. Ale žádní mimozemšťani tam rozhodně
nepobíhali.
Co kdyby nám uřízli hlavy lejzrem? Takové věci mě napadaly. Ale byla to jen panika.
Proč by mimozemšťani přiletěli ke škole a pobíhali tu, aniž by někoho kontaktovali?
Přicestovali z daleké galaxie. Neriskujete přece tisíce kilometrů dlouhou cestu, jen
abyste si šli popovídat s dětmi.
Vůbec jsem se neptal: "Tak fajn, co bude dál?" Nebo: "Proč jsou tady?" Nevzpomínám
si, že bych se ohlížel. Jímala mě hrůza.
Nemohl jsem uvěřit vlastním očím. Tolik lidí, co ukazují na kus kamene a křičí:
"To je UFO." Ale takhle to u dětí bývá. Často si něco představují. A než se
nadějí, opravdu tomu věří.
Rozhodně to nebyl nějaký kámen. Vím, jak vypadá kámen. Každý se mohl ptát: "Co
jiného by to bylo? Nemohlo to být tohle? Nemohlo to být tamto?" Nevím. Nešel jsem
si na to sáhnout. Ale žádný kámen to nebyl. Jo.
Kdyby se to stalo, určitě bych tam jen tak nestál, nedíval se na ten kámen a
neukazoval na něj. Přistoupil bych k mimozemšťanovi blíž. Šel bych se na tu
vesmírnou loď podívat. Kdy jindy se vám naskytne taková příležitost? Skutečně se
jít podívat na mimozemšťana?
Spousta lidí se se mnou hádá. Má mě za lháře a já nevím, co ještě. Ale já jsem
především upřímný sám k sobě. A moje pravda zní, že tam žádní mimozemšťani
nebyli. Moje pravda zní, že to byla jen fáma a vy jste uvěřili, že vážně něco
vidíte. Omlouvám se, že vám ten váš nesmysl beru. Ale nezlobte se, musím být
upřímný.
O tom, co jsem ten den viděla, ani na chvíli nepochybuju. Nikdy jsem o tom
nepochybovala.
A buďme upřímní, děti prostě lžou. Nejsou zas tak nevinné, jak by si člověk přál.
Jestli tvrdím, že těch šedesát lidí lhalo? Jo, šedesát lidí lhalo.
HARVARDSKÁ UNIVERZITA
Psal se rok devatenáct set devadesát čtyři a právě jsem měl za sebou první
velký případ sexuálního zneužívání v katolické církvi. Seděl jsem v kanceláři a
zavolal mi jeden velice prominentní advokát žijící v západní části země. A
řekl mi: "Eriku, mám pro tebe případ." Říkal, že jde o jednoho harvardského
profesora, který věří na mimozemšťany. Byl to primář psychiatrie v cambridgeské
nemocnici. Získal Pulitzerovu cenu, založil první ambulantní psychiatrickou
kliniku v zemi… měl za sebou velký kus práce a najednou přišel s tím, že existuje
mimozemský úkaz, kterému nerozumíme.
Řekl jsem: "Tak to by asi potřeboval důkladnou psychiatrickou péči." Ale bylo
mi řečeno, že je to profesor a harvardská rada se tajně snaží připravit ho o místo.
Což, jak mi bylo řečeno, se mělo stát úplně poprvé za třísetpadesátiletou
historii Harvardovy univerzity. A to mě zaujalo.
Tohoto muže bychom měli brát vážně. Obdržel Pulitzerovu cenu. Od samých
základů vybudoval psychiatrické oddělení kejmbridžské nemocnice. Nově získal cenu
na harvardské přehlídce fakultních nemocnic.
Víte, v psychiatrii platí, že když za vámi pacient přijde s tím, že měl kontakt
s mimozemskými bytostmi, téměř okamžitě se přepokládá, že musí jít o psychotika.
To byla moje první reakce, když jsem se doslechl o tomto případu.
John vedl více než sto padesát rozhovorů s lidmi, kteří tvrdili, že je
unesli mimozemšťané. Se sedmdesáti z nich jsem mluvil rovněž. Skutečnost, že je
nikdo neposlouchá, je trýznila. Lidi je odsoudili jako psychotiky. A John se na to
díval tak, že nejsou duševně nemocní, ale pouze traumatizovaní.
Co se mého názoru týče a ten mám po práci s devadesáti takovými lidmi pevně
zformovaný žádné zjevné duševní nemoci to připisovat nelze.
Když popisují něco, co se velice podobná i popisu ostatních, a my je odbydeme slovy:
"Tohle se nestalo…" co se tedy stalo? Co se tam objevilo? Tohle John říkal.
Přistupujete k tomu s tím, že jim chcete věřit? Nebo jako skeptik?
Přistupuji k tomu s velkou skepsí. Pro mě tohle nebylo možné. Tohle by se stát
nemohlo. V našem vesmíru taková inteligentní forma života není. Musí se to
dát vysvětlit nějak jinak. Zkusme tedy zjistit, o co jde. Provedeme pečlivé
studie všech daných aspektů. To by se mi líbilo.
Z Johna se pomalu stávala celebrita. Byl hostem mnoha talk show, v tom svém
zmuchlaném obleku a kravatě velikosti státu.
Doktor Mack vyšetřoval v posledních čtyřech letech asi sto pacientů, kteří
tvrdí, že je unesli mimozemšťané. Doktor Mack je uznávaným profesorem na Harvardově
univerzitě.
-Psychiatr z Harvardu… -Psychiatr z Harvardu…
Mluvil otevřeně. A Harvard nemohl tolerovat skutečnost, že se John objevuje
v televizi a spojuje univerzitu s něčím tak vysoce kontroverzním.
Objevuje se tam vzorec, který jako psychiatr nedokážu vysvětlit.
Sharon se nám svěřila s hrůzou, jakou zažívá po setkání s mimozemšťanem.
John se podle Harvardu dopustil pochybení. John ty pacienty neměl přijímat, aniž by
je léčil medikací nebo intenzivní psychoterapií. Podle Harvardu šlo o
psychotiky. A tím, že jim John naslouchal a nevyvracel to, co zažili, jim ubližoval.
Stovky tisíc lidí z celé země a podle některých údajů dokonce miliony lidí
zažili podobné věci. Vzájemně se neznají, popisované detaily neběžely nikde
v médiích, nemají tím co získat, stydí se za to. To především. Když jsem navíc
zjistil, že to zažily i děti ve věku dvou a tří let, mohl jsem vyloučit poruchu
osobnosti. A jak už jsem říkal, lidé, které jsme vyšetřovali, nebyli
psychiatricky narušení. Jediný důvod, proč se tak chovat, je skutečné prožití
události.
V sázce byla celá jeho profesní kariéra, jeho zdravotnická licence. A John řekl:
"Ale já tady nezůstanu sedět. Já se za ně postavím."
Děje se tady něco, co neumíme vysvětlit a na co máme nahlížet realisticky, a ne s
-posměchem. -John jel do Ruwy v Zimbabwe, aby
dokázal, že se těm lidem stalo něco
významného. Abychom si udržovali otevřenou mysl a nesoustředili se pouze na
materiální svět.
Dobrá. Kolik z nich opravdu vidělo, co se stalo?
Knihu o Johnu Mackovi jsem od začátku do konce sepisoval sedmnáct let. A jedna věc
mě upoutala: že John Mack dal všanc svou kariéru kvůli něčemu, co nazývám "pochybný
subjekt". Řeknete si: "Ale vždyť to nemá vědecký důkaz." To sice ne, ale Mack
působil v oblasti, kde nic nemá vědecký důkaz.
Nejsem tu, aby mě lidi měli rádi. To není moje práce.
Tohle není soutěž popularity. Jsem tu, abych řídila dobrou školu s dobrou
pověstí. A to taky dělám. Kdosi se mě ptal, proč jsem tu už třiatřicet let.
Možná proto, že jsem líná, nevím.
Vstát, oblíknout se, jít do práce. To musíte dělat každý den, i když se vám
třeba nechce. Ať už chci přijít, nebo ne, jsem tu, protože to je moje povinnost.
Řídím křesťanskou školu, ale sama se držím své vlastní víry. Do kostela nechodím. K
tomu, abych nalezla Boha, kostel nepotřebuju. Vím, že tam je. On ví, v čem
spočívají moje problémy.
V životě jsou věci, které není potřeba zpochybňovat. Jen přijmout.
A přesně tohle dělám.
Už se to nahrává? Jo, zase se cítím jako dítě.
Porušuju školní řád. Jestli to zjistí paní Batesová, zavraždí mě!
Víte, člověk se snaží žít normální život, jít dál, ale vždycky je to právě tenhle
zážitek, co ty rány znovu otevře.
Slyšela jsem, jak ostatní děti křičí, pláčou, ale ta bytost jako by mě k sobě
přitahovala.
Vzpomínám si na velké černé oči.
A…
Nevím, jestli to byla telepatie. Nevím. Ale vzkaz, který jsem dostávala… vzkaz,
který si pamatuji, zněl… že naší planetě škodíme.
Ale v té době jsme o těchhle věcech moc nediskutovali. Prostě jsme je vytěsnili a
žilo se dál.
Dost mě to traumatizovalo.
Znovu jsme o tom začali mluvit, teprve když mě John Mack požádal, abych mu
popsala, co jsme viděli. Cítila jsem se s ním v bezpečí. Věděla jsem, že tomu, co
jsem viděla, věří.
Profesore Macku, nyní jste v Zimbabwe už asi deset dní. Jaký máte názor, poté, co
jste mluvil s dětmi z Arielu?
Celé ty dny si snažím udržet otevřenou mysl. Jestli se ty děti nenechaly strhnout
představivostí jednoho z nich a na tom nepostavily svůj příběh. Jednotlivě jsme
si popovídali asi s dvanácti dětmi.
Byl jedním z posledních novinářů, kteří za námi přišli do školy. Předtím za námi
přijely štáby ze všech koutů, ale nikdo mě nebral vážně.
Jaký efekt to vyvolalo, dívat se do jeho očí, nebo to, že ty oči hleděly na tebe?
-Jak to na tebe působilo? -Hrozivě.
Bylo to hrozivé?
Teď mi třeba budou rozumět. Vyslechnou mě a pomůžou mi pochopit, co se děje.
-Maminka mě někdy přijde zachumlat. -A zachumlá tě. A potom hned
usneš, nebo jsi ještě chvíli vzhůru?
Jsem vzhůru a každý zvuk, který uslyším, mě vyděsí.
-Pořád se v noci bojíš? -Ano.
Bojíš. A z čeho máš v noci strach?
Mám strach, že se na mě ten pán pořád dívá a že mě zabije.
Ví tvoje maminka, že se bojíš? Řekla jsi jí, jak velký máš strach?
Ne. Nejspíš by mi nevěřila.
Co by tě přesvědčilo, že jsi v bezpečí?
Já nevím.
Co by ti mohlo ulevit od strachu?
Pořád na toho pána musím myslet.
-Nemůžeš ho dostat z hlavy? -Ne.
Mhm.
A co by mohlo tvůj strach zmírnit? Mohl by ten pán něco udělat?
Ne.
Přišel za námi jeden muž. Vzpomínám si, že byl hodně vysoký, pomalý a opatrný.
Vypadalo to, že nás poslouchá.
Mohla bys mi říct, co se ten den stalo? Byla jsi venku, asi byla zrovna přestávka,
že?
-Ano. -A co bylo úplně první, čeho sis všimla?
-Šla jsem na konec hřiště. -Řekni mi, co jsi viděl.
Jak ses cítil? Připadalo ti, že s tebou nějak komunikují? Vybavuju si tyhle
otázky. A potom nám dali papír a pastelky a řekli: "Namaluj, co jsi viděl." Tak jsem
to namaloval.
Kreslím loď.
S několika světly.
Ruce? Byly v porovnání s našima delší, nebo kratší?
Já nevím. Byly dost dlouhé.
Dost dlouhé. Mhm.
Dobře. Viděl jsi i vlasy?
Ano. Měl vlasy trochu jako Michael Jackson. A měl černý oblek.
A veliké oči. Dobře.
A zorničky… měl vůbec zorničky? Nebo to bylo…
Ano, zorničky měl bílé.
Větší oči, než máme my.
Co se stalo pak?
Hm.
Stalo se to na konci přestávky. A když jsme se vrátili do třídy, řekli jsme to
paní učitelce. Ale žádný z učitelů nám nevěřil.
-Nevěřili vám? Vážně? -Ano.
Ale všichni jste tvrdili totéž.
Učitelé nám nevěřili. Vůbec. Usoudili, že jsme jenom něco viděli, ale nevěřili, že
to byly bytosti a oválná loď.
Nejdřív jsme nad tím jen mávli rukou.
-Ano. -Dělali jsme, jako by se nic nestalo.
Ani si nevzpomínám, že bych o tom s dětmi vůbec mluvila. Nic podobného jsme ještě
nikdy řešit nemuseli. Ve třídě se držíte zajetých pořádků.
Bydlím tady ve škole, tak se na to snažím vůbec nemyslet. Jinak mě totiž čeká
bezesná noc.
-To by vás čekala bezesná noc! -Ano!
Od té doby, co se to stalo, často nespím. A tak se to snažím vytěsnit.
Jako první nám řekli, že tam zrovna pracuje zahradník. A abychom o tom už
vůbec nemluvili.
Stále ty děti beru velice skepticky, protože si myslím, že se umějí vzájemně
přesvědčit o tom, co viděli. A umí se falešně nadchnout.
Jak můžou vědět, co jsme viděli? A žádný zahradník to nebyl.
Nic neviděli. Myslím, že si jen někdo vymyslel nějakou báchorku. To je můj
pocit.
Když pracujete s dětmi tak dlouho jako já, musíte si dát velký pozor na to, jak
si vyložíte to, co vám říkají.
Možná skutečně věří, že to viděli. Ale bohužel vám musím říct, že se to nikdy
nestalo. Lžou si do kapsy. Já jsem možná jednou dvakrát zalhal, ale ostatní tu lež
dokončili za mě.
Aby šedesát dětí lhalo? Lhalo? O tom, co viděli, nebo co jim namluvili jejich
kamarádi? To je velká skupina dětí.
Když seženu pět šestnáctiletých dětí, které dosvědčí, že jeden z učitelů nebo
kněžích je predátor, to už je dost silný důkaz a případ vyhraju. Jasné? Takže těch
šedesát lidí s totožným popisem události… proč bychom jim to neměli věřit? Tenhle
typ důkazů je v právních kruzích velice silný.
Před soudem očité svědectví uznáváme. Lidé jsou usvědčeni z vraždy na základě
očitého svědectví. Jsou odsouzeni k smrti a popraveni.A Mack řekl: "Tohle já dělám.
Jsem psychiatr. Neustále si povídám s lidmi. Poznám, když mi říkají pravdu a
když ne. Když si vymýšlí." A když ti lidé Mackovi pověděli svůj příběh, doprovázela
to, jak to sám nazval, příhodná reakce. Jinými slovy vykazovali hrůzu, kterou v tu
chvíli cítili. A on si byl jistý, že takovou hrůzu by si lidé tak snadno
nevymysleli.
Poslyšte, mně se tomu nechce věřit.
Proč?
Protože tomu nechci věřit. Opravdu ne.
Ti lidé vykazovali tak intenzivní pocit, něco pro ně tak zásadního a silného, tak
obrovský strach. A z psychiatrického pohledu může něco takového vyvolat jen
skutečný zážitek.
Škoda, že s námi tenkrát víc nemluvili. Že se nás víc neptali a dělali z nás rovnou
blázny.
Doma jsem o tom mluvit nemohla, protože můj táta nechtěl vědět, co se děje.
Nechtěl, aby ho poznamenalo takové stigma.
Rodiče mi na rovinu řekli: "Ne! Nic jsi neviděl!"
Báli jsme se pohlavků.
Ale není to otázka toho, čemu my věříme, ale co oni zažili a jak na jejich zážitek
reagují okolní dospělí. A to je podle mě stavební kámen vzdělávacích principů. Že
ať na to máme jakýkoliv osobní pohled, politický názor či předsudky, máme jim
poskytnout příležitost vyjádřit své myšlenky a pocity v rámci zcela otevřené
komunikace.
Přišla jsem kvůli tomu o kamarády.
Byla jsem blázen, co se nemůže smířit s tím, že to byl jen zahradník.
Byla jsem ta, co tvrdí, že se to vážně stalo.
V tu dobu mě poznamenalo velké stigma.
Obyčejně bychom lidi s tak bizarním tvrzením do televize nepouštěli. Upřímně,
jejich vyprávění zní opravdu dost praštěně.
Samotný zážitek byl v mnoha směrech méně traumatizující než to, co následovalo. To
nebylo pěkné.
Hodně lidí to ovlivnilo. A je potřeba se zeptat, tihle lidé, neměli psychické
potíže už předtím? Nebo toho dne, kdy lhali, se u nich projevili psychické
potíže?
Za čtyři roky, co vysíláme, jsme nikdy nenatočili pořad o mimozemšťanech. Na
rovinu, především proto, že jsme k tomu skeptičtí.
Ze začátku jsem pátral, hledal, vyptával se… až do chvíle, kdy ke mně lidé začali
být nepřátelští.
Nejhorší byl jeden mladý pastor, kterého to rozžhavilo doběla. "Ne! Mimozemšťani
neexistují!" Naléhal na mě, abych s těmi otázkami přestal. A já si víc a víc
připadal, že ten blázen jsem tady já.
Proč s lidmi zacházíme jako s blázny a ponižujeme je, když zažili setkání s jinou
entitou, jiným druhem, který nás navštívil? Proč je hned za šílence každý,
koho osloví jiná inteligence a kdo opravdu něco zažil?
V době, když jste mladí a nikdo vám nevěří v tom, co je pro vás důležité,
způsobí to, že když v životě nastanou jiné důležité věci, je pro vás nesmírně těžké
někomu se otevřít a cokoliv mu vyprávět.
Lidé mi radili, abych vyhledala odbornou pomoc. Abych si o tom s někým promluvila.
Ale neudělala jsem to, protože… bude mi věřit? Nebo budu muset zase poslouchat, že
se nic nestalo?
Lidé s touto zkušeností hovoří pravdu. My nevíme, co je zdrojem jejich zkušenosti.
Ale je důležité přijmout, že mluví pravdivě o něčem velmi silném, co je
potkalo. A proč je to vůbec tak neuvěřitelné, když tvrdíme, že věříme v
Boha a všechny možné duše? Přesto je na tomto tvrzení něco, co vnímáme jako
obzvlášť neuchopitelné.
Pokud je mi známo, jsou lidé, včetně školní paní ředitelky, které spojuje
stejná vzpomínka.
Neřeknu vám, kdy přesně k mému zážitku došlo.
Ale bylo to po tom, co ty děti něco viděly, a před tím, než přijel profesor
Mack.
Nikomu jsem to neřekla.
Byla noc a ležela jsem v ložnici.
A potom… mě odnesli do lodě.
Na úzké posteli… což mi připadalo legrační, protože jsem docela při těle.
Říkala jsem si: "Bože, snad z toho nespadnu!" Byla velmi úzká.
Obklopovali mě malí lidé. Lidé… mimozemšťané.
Řekli mi, abych se nedívala nahoru. A já se samozřejmě podívala, protože to jsem
celá já. Něco mi vložili do pupíku. Možná to byl mikročip.
Potom jsem uviděla záblesk a zmizeli.
Zní to jako film, že? Ale nebyl. Byl to můj zážitek. Nikomu do toho nic není.
Schovávám ho v sobě, což mi moc nepomohlo, protože jsem skončila na
Prozaku. A ve škole už mi nebylo dobře. Říkala jsem si, že už bych sem možná
neměla chodit.
Došla jsem až k myšlenkám na sebevraždu.
Já nevím.
Ale v žádném případě jsem o tom nikomu nechtěla říkat. Ani profesoru Mackovi.
Držela jsem se pěkně v ústraní.
Potom za mnou přišli znovu. A zeptali se mě, jestli nechci jít s nimi, když vypadám
tak nešťastně.
A já na to: "Ne." Potom se vrátili ještě potřetí a naposled a řekli: "Už odlétáme.
Teď máš poslední šanci. Chceš odletět s námi?" A já řekla: "Ne, musím dělat to, na
co jsem se učila. Nemůžu odejít uprostřed práce. Musím ji dokončit."
Bylo od nich pěkné, že se zeptali. Ale ne, odejít jsem nehodlala.
Pro děti to tak bylo nejlepší. A tak odešli.
John Mack je možná s těmi svými vílami a mimozemšťany vedle, ale stále bere slušný
plat. A harvardští profesoři nikdy nejsou ve vatě.
Pane doktore, je pro vaši profesi ostuda, když jeden z vašich kolegů šíří
takové teorie?
Ano, je to značná ostuda. Je to ostuda pro naši profesi. A bojím se i o samotného
Johna.
-Přehání to už? -John je člověk s obrovským darem a
vysokou inteligencí. Ale také je to člověk se sklony k entusiasmu. A tentokrát
zašel příliš daleko. John tentokrát ztratil rozum.
Harvard prohlásil, že se John dopustil pochybení. To se při slyšení opakovalo
vícekrát. Harvard totiž razil teorii: "Tím, že lidem neříkáte, že jsou
psychotici, tím, že jim nenaordinujete uklidňující léky na jejich psychózy, se
dopouštíte pochybení."
Ti pacienti mají psychologické problémy. Problémy, které jsou maskovány
dosti bláznivým vysvětlením.
Když jsem chodil na střední školu, ve druhém a třetím ročníku,
Byl jsem velice pobožný.
Zeptal jsem se tehdejšího pastora mládeže: "Tohle je jasné. Chápu, Ježíš
přišel na Zem a zemřel za naše hříchy. Ale kde se tady vzal?"
Vzpomínám si, že jsem se ptal: "Není možné, že byl mimozemšťan?"
Říkal jsem si: "Byl jsem toho svědkem, viděl jsem to." A on jen pokrčil rameny.
Řekl: "Ne, neviděl. Nic jsi neviděl!" Opravdu mi lidi říkali: "Ne, tohle jsi
neviděl."
Vzpomínám si, jak mi jeden bílý pastor řekl:
"Víš, zkušenost, kterou jsi zažil jako dítě, je nepodstatná."
"Kdo jste jako Afričan, je irelevantní." Skutečně použil slovo "irelevantní".
Nesmím ukázat svou vlastní jedinečnost. A při tom, jak je svět velký, s tolika
různými lidmi, všemi různými rasami a jazyky… chcete tohle všechno vymazat a
říct, "Na tom nezáleží?"
A to mě přivedlo na cestu. Pátrat a pokládat otázky.
Když tolik let lžou sami sobě, možná je potřeba, aby jim někdo řekl: "Nikdy se to
nestalo. Proberte se!" Aby se mohli začít zotavovat ze lži, kterou si tolik
let namlouvají. A které nakonec sami uvěřili.
Asi dvacet let jsem si to nechávala pro sebe. Snažila jsem se to vytěsnit.
Důsledkem toho jsem přišla o velkou část dětství. Přišla jsem o spoustu vzpomínek z
dětství, protože jsem tu ránu nedokázala otevřít. Nedokázala jsem otevřít to
trauma.
A když uslyšíš zvuk, co si myslíš, že to je?
Bojím se, že ke mně domů někdo přišel a chce mě ukrást. Chce mi ukrást hračky a
všechno ostatní.
Ani se svým manželem jsem o tom nedokázala mluvit.
Je to velmi tradiční katolík. Pochyboval o mně a řekl: "O čem ten dokument vůbec
je?" A já řekla: "No, dlouho jsem se bála, že když ti to řeknu, budeš si myslet, že
jsem blázen. A nebudeš už se mnou chtít být." A on nejdřív říkal: "To ne. Tohle
není možné. Nemůžu být ženatý s někým, kdo viděl mimozemšťany."
Přišel jsem do jakési soudní síně, kterou Harvard svolal.
Za takovým velkým půlkulatým stupínkem seděli tři doktoři. Vypadalo to jako
tribunál.
Nashromáždili jsme přísežná prohlášení, výpovědi a svědectví od lidí, kteří tvrdí,
že jim John zachránil život. A že by v některých případech, nebýt Johna, spáchali
sebevraždu.
Dospělí, kterým jsem věřila, mě nevyslechli. Zatímco John Mack, toho jsme
nemuseli přesvědčovat o tom, co jsme viděli. A já vím, že si kvůli tomu taky
vytrpěl svoje. Nikdo ho kvůli tomu nešetřil. A musel se za nás bít.
Takhle to šlo čtrnáct měsíců. Proběhlo několik slyšení. A slovo Hvězdné komory se
dostalo i na veřejnost. Lidi pobouřilo, že tím John musí procházet. A
právě skutečnost, že se to dostalo ven, je podle mě důvodem, proč od toho Harvard
nakonec upustil.
Víte, už mám hroší kůži. Když chcete otřásat něčím světem, vkládat do něj něco,
co tam nemá být, lze očekávat, že mi impérium vrátí úder.
Nejvyšší vedení univerzity si uvědomilo, že to není nic jiného než hon
na čarodějnice. A ukončilo to.
Posílilo mě to. Bylo to tak… tak ozdravné.
Odjížděli jsme v přesvědčení, že tu skutečně došlo k neobyčejné události. V
rámci historie UFO dosti unikátní. A jestli je něco, co o existenci
inteligence, která není jak řekla paní ředitelka z tohoto světa, přesvědčí i
neoblomnou veřejnost, je to rozhodně tato událost.
Byl to vzácný muž, který měl dost sebejistoty na to, aby se pustil i do tak
velmi, velmi podivné oblasti. A ta zůstává obrovskou záhadou naší doby. Ty
zážitky se nedají nijak vysvětlit. Co je to UFO a souvisí nějak s mimozemšťany? To
je jedna z nejvíce matoucích otázek naší doby. Spolu s otázkou: "Co se stane po
smrti?"
"Kde se tu vzal vesmír? Co se dělo před Velkým třeskem? Co bylo předtím? A kde se
vůbec vzal?"
V jazyku šona máme jedno slovo.
Když se toho chytila církev, přetvořili si to do slova, které znamená "svatý". Ale
původní význam, než se ho zmocnila církev, byl: "Něco velmi tajemného. Něco
nevysvětlitelného."
"Ale co existuje."
Je to tam, protože s tím komunikujeme.
Díky setkání s mimozemšťany jsem si uvědomil, že jsem Afričan.
Že mám své náboženství, kulturu a duchovno.
Věřím tomu, protože jsem to viděla.
S tímto příběhem se svěřujeme. Na tento příběh jsme pyšní. Když o něm chcete
mluvit, mluvte. Když o něm nechcete mluvit, nemluvte. Ale je to i váš příběh.
Je to velice důležitý příběh, ale ne ani tak kvůli samotnému incidentu. Je to
důležitý příběh o lidstvu. Jednoduše řečeno, lidstvo tohle zažilo.
Je to o empatii, o přístupu. o vnímání věcí z úhlu pohledu toho druhého. Můžeme
se pak vydat jiným směrem, ale empatie nás dělá člověkem.
Někdo se rozhodne kopat ještě hlouběji. Někdo to radši rovnou utne a dál na to
nemyslí. Někomu se povede najít odpovědi, které pro něj dávají smysl. Pro někoho to
zůstává dílkem puzzle, který nikam nepasuje.
Někteří lidé, co u toho tenkrát byli, tvrdí: "Ne, ve skutečnosti se to nestalo."
A to je taky v pořádku. I to je volba.
Ještě nás čeká tolik objevování, tolik poznávání toho, co je kolem nás. A já si
neuvědomila, že můžu životní prostředí negativně ovlivnit. Po obdržení tohoto
vzkazu jsem začala svoje místo na tomhle světě chápat jinak.
Nesmírně mi to otevřelo oči. Uvědomil jsem si, jak úzký pohled jsem měl na svět.
A že jsem nebyl ochoten přijmout možnost, že je v tomto materiálním světě něco, čemu
nerozumím.
Většina lidí by se ptala takto: "Jsme sami?"
Ale to podle mě není ono. Otázka zní: "Kdo jsme my?"
A možná je potřeba pochopit, že se na nás může dívat někdo jiný.
Koho vidí?
Ten den nahlásilo pozorování vesmírné lodi 62 žáků.
Johna Macka o deset let později srazil opilý řidič.
Mack na místě zemřel.
On i mnoho dalších tuto událost považovalo
Za nejvýznamnější setkání 20. století.
Překlad titulků: Eliška K. Vítová