Po pozorování podivného objektu na zimbabwské obloze
překvapila ZBC vlna volajících z celé země,
kteří tento záhadný objekt popisovali.
Kdy přesně se to stalo?
Během přestávky.
Viděli jsme spoustu blikajících světel.
Ta bytost byla takhle blízko,
takže jsem ji viděla dobře.
Viděla jsem takového… člověka.
Měl velké oči.
Vypadal jako obyčejný muž, nebo…
Ne, byl celý černý.
- Černý? - Jo.
Měl tenké oči pěkně divného tvaru.
A jaký jsi měla pocit, když se na tebe díval?
Bála jsem se.
Jako by si nás to všechny prohlíželo.
Díval se na mě, jako by se mi snažil říct, ať jdu s ním.
Myslíte, že ty děti říkají pravdu?
Radši na to nechci vůbec myslet.
Jinak dneska zase nebudu spát.
A já měl hrozný strach. Neskutečný.
Myslela jsem, že mě napadnou.
Napadnou? Proč?
Co když nás unesou?
Těm lidem se něco stalo.
Nedokážeme říct co, ale něco určitě.
Nejsou to duševně nemocní lidé. To ani náhodou.
Víc než 60 dětí vidělo to samé co já.
Nic jsme si nevymýšleli.
Pravda nakonec vyjde najevo.
Nevíme, jak bude vypadat, ale určitě nakonec vyjde najevo.
Lidé na nebi vídali nevysvětlitelné věci už od počátku časů.
Jsme ve vesmíru sami?
Mezi všemi daty určitě najdeme něco, co stojí za zkoumání.
My vám nic netajíme.
Meziplanetární vesmírné lodě existují.
Asi to byl mimozemšťan. Měl velké oči.
Děje se tu něco zcela zásadního a je to skutečné.
SETKÁNÍ
Jmenuju se Ralph Blumenthal
a 45 let jsem pracoval pro The New York Times.
Teď pro ně píšu jen občas a soustředím se na knihy.
V tomhle oboru je největším rizikem
výsměch, který jsem si zažil na vlastní kůži.
Není to žádná náhoda.
Naše vláda bohužel v 50. letech učinila politické rozhodnutí,
že se bude vysmívat lidem, kteří viděli neidentifikované objekty
a začali o svých zážitcích mluvit veřejně.
A to stigma tu je dodnes.
V ROCE 2017 ZVEŘEJNIL DENÍK THE NEW YORK TIMES
SÉRII PRŮLOMOVÝCH ČLÁNKŮ ODHALUJÍCÍCH TAJNÝ PROGRAM PENTAGONU,
KTERÝ VYŠETŘOVAL NEIDENTIFIKOVANÉ VZDUŠNÉ JEVY (UAP).
Nikdy předem nevíte, jakou váš článek bude mít odezvu.
Deník The New York Times ho zveřejnil v neděli na titulce.
Byl z toho poprask.
Spolu s tím článkem jsme zveřejnili
i videa od námořnictva, která do té doby veřejnost neviděla.
Byla to jedna z nejsledovanějších videí v historii The New York Times.
A já to sice netvrdím, ale všeobecně se říká,
že jsme tohle téma zpřístupnili mainstreamovým médiím.
Lidi se pak tolik nebáli o tom psát.
My přitom neřešili mimozemšťany.
Ani Pentagon se o nich nezmiňuje.
Do toho jsme nezabředávali z dobrého důvodu.
Jak bychom to měli udělat? Když redaktorovi řeknete,
že chcete napsat o chlápkovi, co na dvorku viděl UFO,
zasměje se a zadá vám, ať napíšete humornou glosu na 500 slov.
Těm lidem, co si něco podobného prožili, to ale vtipné nepřišlo.
Vědí, co viděli.
Šlo o věci, kterým nerozumí.
To, že něčemu nerozumíme, ale neznamená, že bychom o tom neměli mluvit.
UVĚŘIT
Ariel byla skvělá škola. Netrávili jsme moc času ve třídě.
Mám to štěstí, že jsem občas po cestě do školy viděla žirafu.
Bylo to jako mít zábavní park hned u školy.
Hned vedle střední!
Kde máte klobouky?
Učitelé byli hrozně nadšení do učení.
Nemáte mít náhodou klobouky?
Byla to komunita,
ve které jsme mohli věřit všem dospělým.
Učitelům i dobrovolníkům.
Se všemi…
jsme se cítili v bezpečí.
Už si našel skupinku?
Kde?
Škola Ariel byla naše druhá rodina.
Chodil jsem do školy Ariel, což je kvalitní soukromá škola.
Většinou nás vychovávali křesťansky.
Učili nás svět chápat z křesťanské perspektivy.
Brácha to měl stejně.
Vím, že jsem tu událost kvůli tomu vnímal určitým způsobem.
Co nám dneska řeknete?
Svoji verzi.
A ta je jaká?
Povím vám, co jsem toho dne viděl.
Řeknu to celému světu.
Čím chcete začít?
16. ZÁŘÍ 1994
Tehdy jsme zrovna měli přestávku.
Já byla v šesté třídě
a učitelé v tu chvíli měli poradu.
Se Salmou jsme se proto toulaly, kde jsme neměly.
Najednou se objevilo zářivé světlo.
Bylo vážně blízko, těsně nad trávou.
Salma i já jsme se divily, co to má být.
Bylo to hrozně lesklé a jasné. Chvíli jsme to viděly a chvíli zase ne.
Jako by nás šálil zrak.
A moje kamarádka Emma pak…
Zastavila se vedle mě.
Viděla jsem…
vznášející se objekt. Byl hrozně veliký.
A všude kolem byly nějaké menší.
Vypadalo to, jako by přesedali na jinou loď.
Kmitali jako mravenci. Dělali, co bylo potřeba.
Ty lodě stály tady.
Tady byla ta velká.
Jo. Sahala odsud až zhruba…
sem.
A v průměru byla taková.
Byl to stříbrný, lesklý disk se světly.
Na spodní půlce to mělo světla.
Dělala…
Pak jsem uviděla dveře.
A on najednou stál tamhle. Přímo před námi.
Mrkla jsem a ta bytost
byla najednou necelý metr nebo dva ode mě.
Ta bytost stála…
asi takhle blízko,
takže jsem ji viděla dobře.
Navíc byl jasný, slunečný den. Proto jsme se nemohly splést.
Měla černé,
hodně upnuté oblečení.
Jako nosí potápěči.
Bylo to jako potápěčský oblek.
Měla velikou hlavu.
Oválnou se špičatou bradou, takže vypadala nějak takhle.
Měl velké oči.
To bylo to jediné, co jsem viděla. Velké oči a černé tělo.
Obrovské oči, do kterých se nešlo nedívat.
A jakmile jsme se mu podívaly do očí,
měly jsme pocit, že všechno ostatní prostě zmizelo.
Co tě vyděsilo?
Ten hluk.
Jaký?
Ten, který jsme slyšeli ve vzduchu.
- Něco jste slyšeli? - Jo.
A jak to znělo? Bylo to burácení, bručení, nebo hučení? Co přesně?
Znělo to jako hra na flétnu.
Ta bytost se mě fyzicky nedotkla,
ale měla jsem pocit, že její pohled proniká celou mojí bytostí.
A pak přišly ty zprávy.
Prostě se mi najednou objevily v hlavě.
Ta bytost nemluvila. Jako by používala telepatii.
Předala mi pocit…
neskutečně silný pocit toho, jak důležité je naše životní prostředí.
A že musíme zajistit, aby bylo naší prioritou
a kolektivně dělat správná rozhodnutí.
K životu potřebujeme čistý vzduch, půdu a květiny.
Potřebujeme zvířata i rostliny…
prostě všechno kolem nás.
Podle mě se nám snažili říct,
že našemu světu škodíme
a nesmíme se tolik spoléhat na technikálii.
V tom věku jsem pořádně neznala slovo „technologie“.
Když se mnou dělali rozhovor,
trochu jsem se do toho zamotala.
Jasně mi předali,
že se technologie bude vyvíjet dál a dál
a že to lidem neprospěje.
Jak ti to sdělili?
- Slovy, nebo… - Přes svědomí.
- Cože? - Přes svědomí.
- Myslíš vědomí? - Jo, zaznělo mi to v hlavě.
Do té doby jsem nikdy necítila tak silný pocit…
pospolitosti.
Je jenom škoda, že to, co se stalo potom,
už tak pokojné a příjemné… nebylo.
Nebyl jsem tu už 20 let.
Co jsem odmaturoval.
Už vím, proč mě máma poslala sem.
Je úžasný být takhle v přírodě.
BÝVALÝ STUDENT
Vy jste to UFO viděl?
Ne, já ne.
Já jsem si to celý vymyslel.
S kámošem jsme se bavili o tom, jak se vyhnout hodinám šonštiny.
Pár našich kámošů byli Zimbabwani,
takže šonsky uměli.
Asi jsem měl dávat větší pozor,
protože ji teď bohužel skoro neovládám.
Těm hodinám jsem se vyhýbal za každou cenu.
A tak jsme přišli se šíleným nápadem. Nečekali jsme, že to klapne.
Teď ho nikde nevidím, ale tehdy tam stál kámen.
Pěkně lesklý kámen, co se blýskal na slunci.
Tak jsem na něj ukázal a zavolal jsem: „Hele, vesmírná loď! Mimozemšťan!“
Děcka z první a druhý třídy se toho chytly, tak jsem je ještě hecoval.
Během půl hodiny se o tom bavila celá škola.
Děcka pobíhaly kolem a byl z toho poprask.
Možná to trvalo milisekundu,
nebo taky deset minut.
Vím jen to, že jsem se Emmy nakonec pustila
a kolem bylo pěkné pozdvižení.
Šedesát dětí vidělo to samé, co já.
Byla to nízká bytost s dlouhými pažemi,
divnou, nazelenalou, oválnou hlavou a velkýma očima.
A já měl hrozný strach. Neskutečný.
Možná to bylo tím, jak byl ten kámen lesklý.
Rozhodně tu ale nepobíhali mimozemšťani.
Bál jsem se, že nám třeba laserem uříznou hlavu.
Prostě jsem panikařil.
Proč by mimozemšťani přistávali ve škole a s nikým nenavázali kontakt?
Procestovali spousty galaxií.
Přece nebudete riskovat takovou cestu, abyste si promluvili s dětma.
Nesnažil jsem se zjistit, co se bude dít
ani co tam dělají.
Vůbec jsem se neohlížel, protože jsem byl vyděšený.
Nemohl jsem tomu uvěřit.
Tolik lidí ukazovalo na kámen a volalo, že je to UFO.
Děcka mají strašně bujnou fantazii.
A než se nadějete, začnou tomu věřit.
Rozhodně to nebyl kámen! Vím, jak vypadá kámen.
Jasně, lidi teď možná přemýšlí, co to mohlo být.
„Nemohlo to být tohle? Nebo tamto?“
Nevím. Nešel jsem si na to sáhnout.
S jistotou ale vím, že to nebyl žádný kámen.
Kdyby se to fakt stalo, jenom bych tam nestál a neukazoval.
Šel bych blíž k tomu mimozemšťanovi.
A k tomu plavidlu.
Kdy jindy by člověk dostal takovou příležitost?
Mít fyzický kontakt s mimozemšťanem.
Spousta lidí se se mnou hádá a tvrdí, že jsem lhář a tak.
Já ale chci být především upřímný sám k sobě.
A já vím, že tam mimozemšťani nebyli.
Že to byl jenom můj výmysl a ostatní pak uvěřili, že něco viděli.
Je mi fakt líto, že jim ničím iluze,
ale nehodlám lhát.
Nepochybuju o tom, co jsem tehdy viděla.
Nikdy jsem o tom nepochybovala.
A buďme upřímní, děcka lžou.
Nejsou to takoví andílci, jak si možná myslíte.
„Takže si 60 lidí něco vymyslelo?“ Jo, je to tak.
HARVARDSKÁ UNIVERZITA
Byl rok 1994 a zrovna skončil první velký soudní spor
o sexuálním zneužívání v katolické církvi, na kterém jsem pracoval.
Seděl jsem v kanceláři a zavolal mi velmi vlivný právník
ze západního pobřeží.
Řekl mi, že pro mě má případ.
Prý jde o harvardského profesora, který věří na mimozemšťany.
Byl vedoucím psychiatrie v Cambridgeské nemocnici.
Vyhrál Pulitzerovu cenu,
založil první ambulantní psychiatrickou léčebnu v zemi
a prostě odváděl skvělou práci.
A najednou začal věřit na mimozemšťany a nevysvětlitelné jevy.
Řekl mi, že ten člověk asi potřebuje vážnou psychologickou pomoc.
Prý ale jde o profesora s definitivou,
takže harvardská komise plánuje kroky,
jak ho o ni připravit.
Bylo to údajně poprvé,
co se o to během 350 let od založení Harvardu někdo pokusil.
To mě zaujalo.
Nejde jen tak o někoho.
Vyhrál Pulitzerovu cenu.
Od základu vybudoval oddělení psychiatrie v Cambridgeské nemocnici,
jedno z nejlepších mezi harvardskými fakultními nemocnicemi.
Když za vámi v tradiční psychiatrii přijde pacient s tím,
že měl kontakt s mimozemskými bytostmi,
automaticky předpokládáte,
že trpí nějakou psychózou.
Tak jsem k tomu taky zprvu přistupoval.
John provedl víc než 150 rozhovorů s lidmi,
kteří tvrdili, že je unesli mimozemšťani.
Já mluvil asi se 70 z nich.
Hrozně je trápilo, že je nikdo nebere vážně
a že jim okolí tvrdí, že se zbláznili.
Podle Johna ale nebyli duševně nemocní.
Jenom traumatizovaní.
Pracoval jsem s 90 takovými lidmi
a můžu vám s jistotou říct,
že jejich prožitky nevysvětluje žádná duševní nemoc.
Pokud všichni popisují velmi podobné věci
a my je ignorujeme s tím, že se to nestalo…
Co se jim vlastně stalo?
Tak to říkával John.
Vy jste k tomu tématu přistupoval jako někdo, kdo jim chce věřit,
nebo spíš jako velký skeptik?
Byl jsem velmi skeptický. Přišlo mi to nemožné.
Naprosto absurdní.
V našem vesmíru přece takové bytosti existovat nemůžou.
Musí to mít nějaké jiné vysvětlení.
Měli bychom zjistit jaké
a pečlivě tenhle fenomén prozkoumat.
To by se mi líbilo.
Z Johna se stávala celebrita.
Ve zmačkaném obleku a flekaté kravatě
chodil do různých talk show.
Doktor Mack se za poslední čtyři roky věnoval asi 100 pacientům,
kteří tvrdí, že je unesli mimozemšťané.
Doktor Mack je uznávaný profesor, který učí na Harvardské univerzitě.
- Harvardský psychiatr… - Harvardský psychiatr…
Otevřeně o tom mluvil.
A Harvard nemohl vystát,
že se objevuje v televizi
a že je jejich univerzita spojována s tak kontroverzním tématem.
Má to společné prvky, které jako psychiatr nedokážu vysvětlit.
Po přestávce nám Sharon popíše, jaký strach zažívá
po svém setkání s mimozemšťanem.
Harvard tvrdil, že se John dopustil pochybení
a že ty pacienty neměl přijímat bez toho,
aby jim předepsal léky nebo intenzivní psychoterapii,
protože trpěli psychózou. Tím, že je vyslechl bez toho,
aby jejich zážitky zpochybňoval, jim údajně ubližoval.
Z průzkumů víme, že podobné zážitky mají
stovky tisíc lidí po celé zemi.
Možná dokonce miliony. Ti lidé se vzájemně neznají.
Popisují detaily, které se neobjevují v médiích.
Nic z toho nemají. Naopak se za to stydí. To je jedna věc.
Když jsem se dozvěděl, že se to stává i dvou nebo tříletým dětem,
vyloučil jsem vliv osobnosti.
A jak už jsem řekl, po vyšetření se ukáže, že ti lidé nejsou duševně nemocní.
Jediné vysvětlení je, že jde o skutečný zážitek.
V sázce byla celá jeho profesní kariéra.
I jeho lékařská licence.
A John si řekl, že si to nenechá líbit a postaví se jim.
Tenhle fenomén neumíme vysvětlit,
ale je třeba ho realisticky studovat a nezesměšňovat.
John odletěl do zimbabwské Ruwy,
aby dokázal, že se těm dětem stalo něco významného
a že je třeba mít otevřenou mysl
a nesoustředit se jenom na materiální svět.
Dobře. Kolik z nich vlastně tvrdí, že to… Co přesně se stalo?
Pracoval jsem na knize o Johnovi Mackovi.
Celkem mi to vlastně trvalo 17 let.
Zaujalo mě na něm,
že vyšetřováním tohohle… pochybného tématu
klidně ohrozil celou svoji kariéru.
Můžete tvrdit, že neměl žádné vědecké důkazy, což je pravda.
Mack se ale zabýval oblastí,
ve které vědecké důkazy neexistují.
Nejsem tu proto, aby mě děti měly rády.
Nesnažím se být oblíbená.
Snažím se vést dobrou školu s dobrou pověstí, a to taky dělám.
Někdo se mě ptal, proč jsem tu už 33 let.
Možná jsem prostě líná.
Vstát, obléct se a jít do práce.
To musíte dělat každý den, i když se na to necítíte.
Ať už se mi chce, nebo ne, práce je moje povinnost.
Vedu křesťanskou školu, ale mám vlastní víru.
Nehledám Boha v kostele. Vím, že existuje.
On o mých problémech ví.
O některých věcech v životě nemusíte pochybovat.
Prostě je přijmete.
A tak to mám já.
Vy nahráváte? Ty jo, připadám si zase jako malá.
No jo. Pořád porušuju školní řád.
Jestli mě načapá paní učitelka, budu v maléru.
Snažím se žít normální život a prostě na to zapomenout,
ale pořád se k tomuhle zážitku vracím.
Dodneška slyším ten dětský křik.
Jak ostatní spolužáci křičí a brečí.
Měla jsem pocit, jako by mě ta bytost přitahovala k sobě.
Pamatuju si ty její obrovské černé oči.
A…
Nevím, jestli to byla telepatie,
ale vzpomínám si, že se mi snažila říct,
jak moc ubližujeme planetě.
Jako malí jsme to pak…
ale už moc neprobírali. Snažili jsme se…
to nějak vytěsnit a zapomenout na to.
Bylo to vážně traumatizující. Myslím, že jsem o tom mluvila,
až když se mě John Mack zeptal, co jsem tehdy viděla.
Věděla jsem, že jemu to říct můžu.
Cítila jsem se v bezpečí, protože nám věřil.
Už jste v Zimbabwe zhruba deset dní, pane profesore.
Co si o tom myslíte, když jste vyzpovídal děti ze školy Ariel?
Poslední dva dny k tomu přistupuju s otevřenou myslí
a snažím se zjistit,
jestli třeba jeden z nich jenom nepodnítil představivost ostatních.
Odděleně jsme vyslechli asi dvanáct dětí.
Byl to jeden z posledních lidí, kteří k nám přijeli.
Sjížděly se k nám televize z celého světa,
ale nikdo mě nebral vážně.
Jaké to bylo, když ses dívala do těch očí,
nebo když se dívaly na tebe? Jak ses cítila?
- Vyděšeně. - Vyděšeně?
Říkala jsem si, že mě vyslechnou
a pomůžou mi pochopit, co se stalo.
Máma mě ukládá do postele.
A když tě uloží, usneš hned,
nebo ještě chvíli přemýšlíš?
Zůstávám vzhůru a děsí mě sebemenší zvuk.
- Pořád se v noci bojíš? - Jo.
A čeho přesně se bojíš?
Že mě ten muž pořád sleduje
a že mě chce zabít.
Ví tvoje máma, že se bojíš? Řekla jsi jí o tom?
Ne, protože by mi to asi nevěřila.
Co by ti pomohlo cítit se v bezpečí?
To nevím.
Co by ti pomohlo se tolik nebát?
- Musím na toho muže pořád myslet. - Nemůžeš ho dostat z hlavy?
Jo.
A jak…
Co by ti teda pomohlo se tolik nebát? Mohl by to ten muž nějak napravit?
Ne.
Přišel za náma nějaký pán.
Pamatuju si, že byl vysoký a mluvil strašně pomalu a rozvážně.
Opravdu nás…
poslouchal.
Dokázala bys mi říct, co se ten den stalo?
Měli jste přestávku a ty jsi byla venku, že jo?
Jo.
Čeho sis tam všimla jako první?
Došli jsme na kraj hřiště.
Ptal se nás, co jsme viděli,
jak jsme se přitom cítili
a jestli s námi ty bytosti komunikovaly.
Všechno si to pamatuju.
Pak nám dal kus papíru s pastelkami,
abychom nakreslili, co jsme viděli. Tak jsem kreslil.
Nakreslím tu loď.
Tady měla pár světel.
Řekl bys, že měli kratší, nebo delší paže než my?
Takové delší.
Dobře.
A měli nějaké vlasy?
Jo, ty mi připomínaly účes Michaela Jacksona.
A měly takovýhle černý oblek.
A veliké oči? Jasně.
Kreslíš zorničky. Vážně je měly?
Jo, bílé zorničky.
A měly větší oči než my.
Co se stalo potom?
Když skončila přestávka, vrátili jsme se do třídy
a řekli jsme to učitelům, ale nikdo nám nevěřil.
Opravdu?
- Jo. - Vždyť jste se všichni shodli.
Učitelé nám to nevěřili.
Vůbec.
Mysleli si, že jsme možná něco viděli,
ale rozhodně ne žádné bytosti s oválnou lodí.
Nejdřív jsme to nebrali vážně.
ŘEDITEL
Vůbec jsme to neřešili.
Nevzpomínám si, že bych o tom s dětmi mluvila.
Nikdy jsme totiž nic takového nezažili.
Prostě jsme se dál soustředili na výuku.
Bydlím tady ve škole,
tak se na to snažím vůbec nemyslet.
Jinak bych v noci neusnula.
- Nedalo by vám to spát? - Přesně!
Od toho dne jsem probděla hodně nocí.
Takže se to snažím vytěsnit.
Nejdřív nám tvrdili,
že tam zrovna pracoval zahradník.
A víc se o tom s námi nehodlali bavit.
Ohledně těch dětí jsem pořád skeptická,
protože podle mě dokážou samy sebe přesvědčit o lecčem
a pak se pro to vzájemně nadchnout.
Jak mohli vědět, co jsme viděli?
Zahradník to rozhodně nebyl.
Nic tam neviděli. Podle mě si to celé někdo vymyslel
a oni tomu všichni uvěřili.
Když pracujete s dětmi tak dlouho jako já,
víte, že nemůžete hned věřit všemu, co vám řeknou.
Jsou to dospělí lidi. Je jenom na nich, čemu budou věřit.
A možná věří tomu, že to opravdu viděli.
Musím vás ale zklamat. Nic se tam nestalo. Jenom si to nalhávají.
Já zalhal jednou nebo dvakrát, ale oni v té lži pak pokračovali.
Lhalo všech 60 dětí?
Lhaly o tom, co viděly,
protože jim to někdo řekl?
Šedesát je velké číslo.
Kdybych měl pět 16letých dětí, které by se shodly,
že je sexuálně obtěžoval nějaký učitel nebo kněz,
byl by to tak pádný důkaz,
že bych ten případ měl v kapse.
Tak proč nevěříme 60 lidem,
kteří se shodují na tom samém zážitku?
V právnických kruzích jsou tohle velice relevantní důkazy.
U soudu přijímáme očitá svědectví.
Lidi se na jejich základě posílají do vězení za vraždu.
Občas někoho dokonce i odsoudí k smrti.
Mack mi řekl, že je psychiatr,
takže s lidmi mluví pořád a pozná, kdy mu někdo povídá pravdu
a kdy si něco vymýšlí.
Když mu ty děti vyprávěly svoje zážitky,
jevily prý známky přiměřeného rozrušení.
Jinými slovy projevovaly odpovídající míru vyděšení
a Mack měl za to,
že to člověk jen tak nenapodobí.
- Je to pro mě opravdu těžké. - Proč?
Protože tomu nechci věřit. Fakt ne.
Ti lidi mi s hrůzou v očích popisují něco,
co se jich dotklo na niterní úrovni.
A jako psychiatr vám můžu říct, že to se nafingovat nedá.
Přál bych si, aby se o tom s námi víc bavili
a udělali něco pro to, abychom se necítili jako šílenci.
Doma jsem to nemohla rozebírat, protože o tom táta nechtěl nic slyšet.
Nechtěl si nést to stigma.
Naši mi natvrdo řekli, že jsem nic neviděl.
Dostali bychom pohlavek.
Nejde o to, čemu věříme.
Důležitá je tu jejich zkušenost
a to, jak se k tomu staví dospělí v jejich okolí.
To je podle mě
naprostý základ všech výukových principů.
Bez ohledu na vaše osobní nebo politické názory a předsudky
byste dětem měli dát prostor
otevřeně vyjádřit svoje pocity a myšlenky.
Ztratila jsem dost kamarádů.
Měli mě za potrhlou holku,
která si nechtěla nechat vysvětlit, že šlo o zahradníka.
Pořád jsem si stála za svým.
Měla jsem to tehdy hodně těžké.
Lidi, kteří tvrdí takové bizarnosti, bychom normálně
vůbec nepustili do televize.
A musím říct, že jejich příběhy zní opravdu šíleně.
Ten zážitek samotný byl míň traumatizující než to, co se dělo potom.
To byla hrůza.
Pár lidí to fakt zasáhlo.
A člověk se pak musí ptát,
jestli byli duševně nemocní už předtím,
nebo jestli… v nich tu nemoc probudilo až všechno to lhaní.
Za celé čtyři roky jsme mimozemšťany nikdy neprobírali.
A to hlavně proto, že jsme vůči tomuto tématu skeptičtí.
Ze začátku jsem se na to dost vyptával.
Po nějaké době to lidi začalo štvát.
Můj pastor třeba úplně zrudl v obličeji.
Řekl, že mimozemšťani neexistují.
Dělal všechno proto, abych se na ně přestal vyptávat.
Začal jsem se kvůli tomu cítit jako blázen.
Proč máme lidi za šílence a zesměšňujeme je,
když se setkají s nějakou cizí inteligentní bytostí?
Proč je máme za blázny, když je něco navštíví
a oni by za to dali ruku do ohně?
Když vám v tomhle věku
nikdo nevěří tak podstatnou věc,
máte pak problém se komukoliv otevřít a svěřit
s dalšími podobně závažnými věcmi,
které se vám v životě stanou.
Lidi mě posílají za psychologem.
Nebo mi říkají, že si o tom mám s někým promluvit.
Já ale nechci, protože…
Věřili by mi to?
Anebo bych je znova musela přesvědčovat, že se to stalo?
O těchhle zážitcích nikdo nelže.
Nevíme, co zažili,
ale měli bychom předpokládat, že nelžou,
když mluví o něčem, co je tak zasáhlo.
Proč tohle vlastně tolik řešíme,
když věříme v Boha a celou plejádu duchů?
A přesto je nám tohle téma
z určitého důvodu… obzvlášť cizí.
Pokud vím, někteří lidi včetně současné ředitelky školy
zažili to samé.
Nepamatuju si, kdy přesně se to stalo.
Bylo to někdy po tom incidentu s dětmi a předtím, než přijel pan Mack.
Nikomu jsem o tom ale neřekla.
V noci jsem byla u sebe v ložnici.
když vtom…
mě přenesli… na jejich loď.
Na takovou úzkou postel.
To mě pobavilo, protože jsem tlustá.
Bála jsem se, že se z ní svalím.
Byla vážně úzká.
Stálo kolem mě pár drobných lidí.
Teda… mimozemšťanů.
Řekli, ať se nedívám nahoru.
Mně to ale nedalo a podívala jsem se.
Něco mi vložili do pupíku.
Možná nějaký mikročip.
Pak jsem uviděla záblesk a byli pryč.
Zní to jako z filmu, ale stalo se to.
Říkala jsem si, že do toho nikomu nic není.
Nechala jsem si to pro sebe.
Stejně jsem ale skončila na antidepresivech.
Ve škole jsem nebyla šťastná.
Začala jsem si říkat, že bych tu vlastně vůbec nemusela být.
Skoro jsem přemýšlela o sebevraždě.
Já nevím.
Panu Mackovi ani nikomu jinému
jsem o tom ale nedokázala říct. Držela jsem se stranou.
Pak přiletěli znova a ptali se, jestli nechci odejít s nimi,
když jsem tak nešťastná.
Odmítla jsem a oni pak přiletěli ještě jednou a naposledy.
Řekli, že odlétají a že se k nim pořád můžu přidat.
Já odpověděla, že tu mám svoje poslání
a že když něco rozdělám, mám ve zvyku to dotáhnout do konce.
Ahoj. Jakpak se máš?
Bylo milé, že se zeptali, ale neměla jsem v úmyslu odejít.
Chtěla jsem tu zůstat kvůli dětem, tak odletěli beze mě.
John Mack možná jezdí na výlety za mimozemšťany,
ale ani přesto nijak nestrádá.
Vyučující na Harvardu mají totiž svoje místo jisté.
Není to akademické obci trapné,
když jeden z vašich kolegů předkládá takové teorie?
To víte, že je nám to trapné, ale hlavně si o něj děláme starosti.
- Jestli mu nepřeskočilo? - To ne.
John je nesmírně inteligentní muž,
ale zároveň se umí až nezdravě nadchnout pro věc.
A tentokrát to prostě trochu přepískl.
Vlastně celkem dost.
Podle Harvardu se John dopustil pochybení,
což při slyšeních padalo pořád dokola.
Harvard tvrdil,
že se ho dopustil proto,
že k těm lidem nepřistupoval jako k duševně nemocným
a nesnažil se je utlumit léky na uklidnění.
Jsou to duševně nemocní lidé,
kteří svoje problémy maskují
těmihle šílenými výmysly.
Když jsem nastoupil na střední, někdy ve třeťáku…
jsem začal věřit v Boha.
Jednou jsem přišel za svým pastorem
a říkám mu, že to všechno chápu.
Ježíš přišel na Zem, aby odčinil naše hříchy a tak dále.
Mě ale zajímalo, odkud přišel.
Tak jsem se ho zeptal,
jestli to náhodou nemohl být mimozemšťan.
Říkal jsem mu, že jsem je viděl na vlastní oči.
A on mě jenom odbyl s tím, že jsem neviděl nic.
Lidi mi tvrdili, že jsem vlastně nic neviděl.
Pamatuju si, jak mi jeden bělošský pastor řekl,
že na tom, co jsem zažil jako malý,
vůbec nezáleží.
Že moje africké kořeny jsou úplně irelevantní.
Opravdu řekl „irelevantní“.
A že na individualitě nesejde.
Svět je obrovské místo,
kde žije tolik různých lidí s tolika různými jazyky
a on tvrdil, že na tom nezáleží.
To mě motivovalo vyrazit na pouť za pravdou.
Jestli si takhle lžou už tolik let,
někdo by jim možná konečně měl říct,
že se to nestalo.
Aby si uvědomili,
že je to opravdu jenom lež,
a mohli se přes to přenést.
Snažila jsem se to skrývat asi 20 let.
Pořád jsem to vytěsňovala.
Přišla jsem kvůli tomu o velkou část dětství.
O strašně moc vzpomínek,
protože jsem se k tomu traumatu nechtěla vracet.
Když něco zaslechneš, co se ti přitom honí hlavou?
Že se k nám domů někdo vloupal
a chce mě unést a ukrást mi všechny hračky.
Nedokázala jsem o tom mluvit ani s manželem.
Je to hodně ortodoxní katolík, a když se mě ptal,
o čem má vlastně tenhle dokument být,
odpověděla jsem,
že jsem se mu s tím nechtěla svěřit, aby mě neměl za šílenou
a nerozvedl se se mnou.
Ze začátku z toho vážně nebyl nadšený.
Vyšiloval, že nemůže být s někým, kdo viděl ufony.
Když jsem dorazil do improvizované soudní síně na Harvardu,
měli tam takové velké polokruhové pódium,
u kterého jako u tribunálu seděli tři profesoři.
Shromáždili jsme čestná prohlášení
od celé řady lidí, kterým John zachránil život.
Někteří z nich by bez něj spáchali sebevraždu.
Dospělí, kterým jsem věřila, mě nevyslechli.
Johna Macka jsme ale o tom, co jsme viděli, nemuseli přesvědčovat.
Vím, že se na něj za to sletěli jako supi.
Nevyšel z toho zrovna nejlíp.
Musel se za nás rvát.
Trvalo to 14 měsíců.
Pořád pořádali další a další slyšení.
Tou dobou se už provalilo, jaké je to divadýlko,
takže lidi zuřili, že Johna takhle trápí.
To byl podle mě jeden z důvodů,
proč to Harvard nakonec nechal být.
Nijak to neřeším. Očekával jsem,
že když zpochybním jejich chápání světa něčím,
co je podle nich nemožné,
budou chtít vrátit úder.
Vedení univerzity si uvědomilo,
že to byl obyčejný hon na čarodějnice,
a ten proces ukončilo.
Byl to skvělý pocit.
Psychicky mi to… vážně pomohlo.
Odešli jsme přesvědčení, že se tu stalo něco výjimečného.
Bylo to unikátní pozorování.
A jestli existuje něco, co skeptiky ze široké veřejnosti
přesvědčí o existenci inteligentního života,
který nepochází „z našeho světa“, jak řekl pan ředitel,
je to událost, ke které zde došlo.
Byl to odvážný muž, který měl dost sebevědomí na to,
aby se zabýval touhle prapodivnou oblastí,
která stále patří mezi největší záhady naší doby.
Pro podobné zážitky neexistuje žádné vysvětlení.
Podstata neidentifikovaných objektů
a případná existence dalších forem života
jsou jedny…
z nejzapeklitějších otázek současnosti.
Spolu s tím, co se děje po smrti,
kde se vzal vesmír a co bylo před Velkým třeskem.
Ten přece taky muselo vyvolat něco, co existovalo před ním.
V šonštině máme jedno slovo…
Když přišli křesťani,
začali ho používat ve významu „svatý“.
Než si ho ale církev takhle upravila,
znamenalo „velké tajemství“.
„Něco nevysvětlitelného,
co ale existuje
a můžete s tím interagovat“.
To pozorování mimozemšťanů mě přivedlo k mým africkým kořenům.
K africké víře, kultuře a spiritualitě.
Věřím tomu, protože jsem to viděla.
O svůj příběh se s vámi dělíme, protože jsme na něj hrdí.
Jestli ho chcete probírat, do toho.
Jestli ne, nikdo vám ho nenutí.
Je to ale i váš příběh.
Měli bychom o něm mluvit,
ale ne tak úplně… kvůli tomu incidentu samotnému.
Je to důležitý lidský příběh
a my se vám snažíme říct, že se tyhle věci opravdu dějí.
Jde tu o empatii. O uznávání cizích zážitků.
Nemusíte jim věřit, ale sdílení zážitků z nás dělá lidi.
Někteří se rozhodnou zkoumat je hlouběji.
Někteří to prostě vytěsní a přestanou na to myslet.
Někteří našli odpovědi, které jim dávají smysl.
Pro některé je to pořád část skládačky, která jim nedává smysl.
Jiní tam tehdy byli,
ale namlouvají si, že se nic nestalo.
A i to je naprosto v pořádku.
Kolem nás je spousta věcí, které stojí za to prozkoumat.
Vůbec jsem si třeba neuvědomovala, že můžu negativně ovlivňovat
životní prostředí.
To setkání rozhodně rozšířilo moje chápání toho,
jaké místo ve světě zaujímám.
Vážně mi to otevřelo oči.
Uvědomil jsem si, jak konzervativní jsem byl
a jak těžké pro mě bylo si přiznat,
že na světě může existovat něco,
co je nad moje chápání.
Většina lidí se ptá, jestli jsme ve vesmíru sami.
Podle mě bychom se ale měli ptát, kdo vlastně jsme.
A pochopit,
že nás možná někdo pozoruje nazpátek
a snaží se nás poznat.
Ten den nahlásilo pozorování vesmírné lodi 62 žáků.
Johna Macka o deset let později srazil opilý řidič.
Mack na místě zemřel.
On i mnoho dalších tuto událost považovalo
za nejvýznamnější setkání 20. století.
Překlad titulků: Eliška K. Vítová