Efter et sært objekt blev spottet på Zimbabwes himmel,
modtog ZBC masser af opkald fra folk i hele Zimbabwe,
der beskrev det uidentificerede flyvende objekt.
-Hvornår på dagen fandt hændelsen sted? -I frikvarteret.
Man kunne se små lys, der flimrede.
Væsenet stod på denne afstand, så man kunne se detaljer.
Og jeg så den her person.
Og den havde store øjne.
-Lignede det en almindelig mand? -Nej, han var helt sort.
-Sort? -Ja.
Og øjnene så smalle ud og ændrede form.
-Hvordan føltes det, da han så på dig? -Jeg blev bange.
Den så ud til at se på os alle.
Han så på mig, som om han bad mig om at følge med ham.
Tror du, børnene taler sandt?
Nej, jeg vil helst ikke tænke på det.
Hvis jeg tænker over det i aften, kan jeg ikke sove.
Jeg blev skide bange. Rædselsslagen.
-Jeg troede, rumvæsnerne gik til angreb. -På hvilken måde?
-Hvad hvis vi bliver bortført? -Der skete noget med dem.
Vi forstår det ikke, men der skete noget.
Og disse mennesker er ikke psykisk syge. De er ikke psykisk syge.
Der var over 60 børn, der så, hvad jeg så.
Det var ikke noget, vi fandt på.
Det handler om at få sandheden frem.
Man ved ikke, hvad sandheden er, men til sidst kommer den frem.
EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Helt fra tidernes morgen har mennesker set uforklarlige ting på himlen.
Er vi alene i universet?
Et sted i dataene er der noget, der er værd at undersøge.
-Vi har ikke skjult noget. -Der findes interplanetariske rumskibe.
Jeg troede, det var et rumvæsen. Han havde store øjne.
Der foregår noget meget vigtigt her, som er autentisk og ægte.
NÆRKONTAKT
Jeg hedder Ralph Blumenthal. Jeg var journalist på New York Times i 45 år.
Jeg bidrager nu med artikler og skriver bøger.
Den største fare på dette felt er at blive latterliggjort. Det har jeg selv oplevet.
Og det er ikke tilfældigt.
I 50'erne traf vores regering desværre en politisk beslutning om
at latterliggøre folk, der havde set ufoer
og stod frem med de fantastiske historier.
Og den stigmatisering finder stadig sted.
I 2017 OFFENTLIGGJORDE NEW YORK TIMES EN RÆKKE BANEBRYDENDE ARTIKLER,
DER AFSLØREDE ET HEMMELIGT PENTAGON-PROGRAM,
SOM EFTERFORSKEDE UIDENTIFICEREDE LUFTFÆNOMENER (UAP'ER).
Når man skriver noget, ved man aldrig, hvad effekten bliver.
Og Times bragte det på forsiden en søndag.
Det var et jordskælv.
Historien var ledsaget af videoer fra flåden, som ikke var set før.
De var blandt de mest sete videoer, New York Times har lagt ud.
Og det er ikke mig, men andre, der siger,
at det gjorde emnet mere tilgængeligt for de almindelige medier,
og at folk havde det bedre med at tale om det.
Men vi talte ikke om rumvæsner, og Pentagon taler ikke om rumvæsner.
Så det er et område, vi af gode grunde ikke er kommet ind på.
For hvordan håndterer man det? Siger man til sin redaktør,
at en fyr har set en ufo i baghaven,
så griner redaktøren og siger: "Okay. Giv mig 500 ord og gør det sjovt."
Men det var ikke sjovt for dem, der oplevede denne nærkontakt.
De ved, hvad de så.
Folk har set ting, de ikke forstår.
Men manglende forståelse betyder ikke, at vi ikke bør tale om det.
TROENDE
Ariel var et godt sted at lære. Vi var ikke meget i klasseværelset.
Jeg er så privilegeret at have set en giraf på vej til skole.
Vi havde et reservat ved siden af gymnasiet.
Hvor er jeres hatte?
Lærerne gik højt op i uddannelse.
Skal I ikke have hatte på?
Vi var et fællesskab, hvor vi stolede på alle de voksne, der var omkring os,
uanset om de var lærere eller frivillige.
De fik os til at føle os trygge og som en del af et fællesskab.
Har han allerede venner?
Hvor?
Ariel-skolen var som en familie.
Jeg gik på Ariel-skolen, som er en god skole, en privatskole.
Jeg voksede op med bibellæsning
og forstod ting ud fra et kristent perspektiv.
Det samme gjaldt min bror.
Jeg ved, det påvirkede min opfattelse af det, jeg oplevede.
-Hvorfor er vi her i dag? -For at høre min side af historien.
-Hvad er din side af historien? -Det er vel det, jeg så den dag, ikke?
Nu fortæller jeg hele verden det.
Hvor vil du starte?
16. SEPTEMBER 1994
Vi havde frikvarter.
Jeg gik i sjette klasse,
og lærerne var gået til et hurtigt personalemøde.
Salma og jeg gik rundt uden for skolens område.
Og jeg husker, at der var et stærkt lys.
Tæt på, lige over græsset.
Og vi sagde begge: "Hvad er det?" Det var et meget stærkt lys.
Ét øjeblik så vi det, og så var det væk. Som om vores øjne spillede os et puds.
Og så var min ven Emma og jeg lidt…
Hun kom og stod ved siden af mig.
Jeg så…
…objektet svæve. Det var faktisk ret stort.
-Og der var små objekter omkring det. -Okay.
Og det så ud, som om de skiftede rumskibe.
De var som myrer, der gjorde, hvad det end var, de skulle.
Her var skibene.
Et af dem var stort.
Fra her til cirka…
…her.
Det var diameteren.
Sølv, skinnende plade… med lys.
På den nederste halvdel var der lys. Det var…
Så så jeg en dør.
Og pludselig var han derovre. Han var lige foran os.
Jeg blinkede, og så så jeg væsenet mindre end en meter eller to fra mig.
Væsenet befandt sig…
…ikke længere væk end det her.
Man kunne se detaljer.
Og det var en solrig dag, så der var ingen tvivl om, hvad vi så.
Tøjet var sort.
Det sad tæt til kroppen. Som en dykkerdragt.
-Som dykkerdragter, dybhavsdykning. -Okay.
Og det havde et meget stort hoved.
Ovalt med en spids hage, der gik ned sådan her.
Det havde store øjne.
Det var alt, hvad jeg så. Store øjne og en sort krop.
Kæmpestore øjne, som man ikke kunne se væk fra.
Og da vi fik øjenkontakt,
forsvandt alt andet omkring os.
-Hvad skræmte dig? -Lyden.
-Hvilken lyd? -Den lyd, vi hørte i luften.
-Hørte du en lyd i luften? -Ja.
Hvad lød det som? Et brøl, en brummen eller…
Hvad var det for en lyd?
Som om nogen spillede på fløjte.
Væsenet rørte mig ikke fysisk.
Men det føltes, som om det rørte mig over hele kroppen med sit blik.
På det tidspunkt begyndte jeg at føle budskaber.
Som om tanker blev overført til denne verden og fæstede rod i mig.
Det var ikke tale. Det virkede næsten som telepati.
Det var en overvældende fornemmelse af, hvor vigtigt miljøet er.
At vi bør sikre, at miljøet prioriteres højest.
Og at vi alle træffer de rigtige valg for miljøet.
Vi har brug for ren luft, smukke planter og ren jord for at kunne leve og trives.
Dyr, planter, alt omkring os.
Jeg tror, de vil have folk til at vide,
at vi gør skade på denne verden,
og at vi ikke må blive for teknologiserede,
Jeg tror ikke engang, jeg kunne udtale ordet teknologi, da jeg var på den alder.
Og jeg husker, at jeg blev interviewet
og sagde ting som: "Bliv nu ikke for teknologiserede."
Budskabet var helt tydeligt,
at den teknologiske udvikling ville fortsætte,
og at det ikke ville gavne menneskene.
Hvordan blev det kommunikeret til dig? Med ord eller…
-Via min bevidsthed. -Din?
-Min bevidsthed. -Sagde din bevidsthed det til dig?
Det var en tanke, jeg fik.
Jeg havde aldrig oplevet sådan en følelse af… samhørighed.
Men desværre var det, der så skete, ikke så fredeligt og rart.
Det er 20 år eller mere, siden jeg var her sidst.
Det var, da jeg var færdig på Ariel-skolen.
Nu husker jeg, hvorfor min mor valgte skolen. Der er skønt herude i naturen.
DALLYN TIDLIGERE ELEV
Så du ufoen?
Nej, det gjorde jeg ikke. Jeg fandt på det hele.
En ven og jeg talte om, hvordan vi kunne slippe for shona-timerne.
Nogle af vores venner var indfødte zimbabwere, så deres modersmål var shona.
Jeg burde have gjort mig mere umage, for jeg taler ikke shona særligt godt.
Men jeg prøvede at slippe for timerne, når jeg kunne.
Og vi fandt på en skør idé, som aldrig burde have fungeret.
Jeg kan ikke se den nu, men dengang var der en sten.
En meget skinnende sten, der glimtede i solen.
Jeg pegede på den og sagde: "Der er et rumskib og et rumvæsen."
1. og 2. klasse var sådan helt: "Ja, der er rumvæsner!"
Inden for en halv time talte alle om det. Børnene løb rundt. Hele skolen summede.
Det var måske et millisekund. Det var måske ti minutter.
Jeg ved bare, at da jeg endelig kunne slippe Emmas hånd, var legepladsen i kaos.
Der var 60 børn, der så, hvad jeg så.
Lavstammet, lange arme.
Skørt, grønligt, ovalt hoved. Nogle ret store øjne.
Jeg blev skide bange. Rædselsslagen.
Måske var det stenen, der glimtede. Men der var helt sikkert ingen rumvæsener.
"Hvad hvis en laserstråle skærer hovedet af os?" Alt muligt. Jeg var panisk.
Hvorfor skulle rumvæsner besøge en skole uden at tage kontakt?
De har rejst fra fjerne galakser. Man tager ikke ud på så lang en rejse
for at tale med børn.
Jeg blev der ikke for at finde ud af, hvad der skete.
Eller hvorfor de var her.
Jeg tror ikke, jeg så tilbage, fordi jeg var så bange.
Jeg kunne ikke tro det. Alle pegede på en sten og sagde, det var en ufo.
Sådan er det med børn. De leger fantasilege.
Og før du ved af det, tror de virkelig på det.
Det var ikke en sten. Jeg ved, hvordan en sten ser ud.
Alle kan sige: "Hvad var det så? Kunne det være det eller det?"
Aner det ikke. Jeg rørte det ikke.
Men det var helt sikkert ikke en sten.
Hvis det var sket, ville jeg ikke bare have stået der og peget på en sten.
Jeg ville være gået hen mod rumvæsenet. Jeg ville være gået hen til rumskibet.
Hvornår får man ellers sådan en mulighed? At fysisk gå hen til et rumvæsen?
Mange diskuterer med mig. Hævder, at jeg lyver og alt muligt.
Men jeg må være ærlig. Sandheden er, at der ikke var nogen rumvæsener.
Min sandhed er, at det var et rygte, og at I tror, I så noget.
Undskyld, at jeg afslører jeres pis, men jeg er nødt til at være ærlig.
Jeg tvivler ikke på, hvad jeg så den dag. Jeg har aldrig tvivlet på, hvad jeg så.
Og lad os være ærlige. Børn lyver.
De er ikke så uskyldige, som vi gerne vil tro.
"Siger du, at 60 mennesker løj?"
Ja, 60 personer løj.
I 1994 var jeg lige blevet færdig med at føre
den første store sag om sexovergreb mod den katolske kirke.
På mit kontor fik jeg et opkald fra en meget fremtrædende advokat
i den vestlige del af landet.
Han sagde: "Jeg har en sag til dig."
Den handlede om en Harvard-professor, der troede på rumvæsner.
Han var chef for psykiatrien på Cambridge Hospital. Han havde vundet Pulitzerprisen
og skabt den første ambulante, psykiatriske skadestue i landet.
Han er meget velanset og hævder nu, at der er et fænomen, der involverer rumvæsner,
som vi ikke forstår.
Min reaktion var, at han nok havde brug for psykiatrisk hjælp.
Men jeg fik at vide, at han var fastansat,
og at der var nedsat en hemmelig komité på Harvard for at få ham fjernet.
Og at det var første gang i Harvards 350 år lange historie, det var sket.
Det lød interessant.
Det er en fyr, man bør tage alvorligt. Han har vundet Pulitzerprisen.
På Cambridge Hospital har han opbygget den psykiatriske afdeling,
som nu er forbillede for undervisningshospitaler.
Hvis der under normale omstændigheder er en patient, der henvender sig
og hævder, at de har haft kontakt med rumvæsner,
antager jeg, at man nærmest automatisk konkluderer,
at vedkommende er psykotisk.
Det var min første reaktion, da jeg hørte om den slags sager.
John talte med over 150 folk, der påstod at være blevet bortført af rumvæsner.
Af dem talte jeg med omkring 70.
Og de var plaget af, at ingen ville lytte til dem.
Folk afviste dem som psykotiske. Og da John undersøgte sagen,
var de ikke psykisk syge, men traumatiserede.
Efter min opfattelse, som er blevet bestyrket af mit arbejde med 90 af dem,
var der ingen psykisk sygdom, der kunne forklare det.
Selvom de beskriver noget, der minder meget om noget, andre beskriver,
fejer vi dem bare af og siger: "Det skete ikke."
Men hvad skete der egentlig? Det var det spørgsmål, John stillede.
Var udgangspunktet, at du ønskede at tro dem?
Eller var du meget skeptisk?
Min tilgang var skeptisk. For mig var det umuligt.
Der kan ikke findes den slags intelligens i vores univers.
Der må være en anden forklaring, så lad os finde ud af, hvad det handler om.
Lad os undersøge alle aspekter af det her. Det er det, jeg ønsker.
John blev så småt en berømthed. Han deltog i alle talkshowene,
i sit krøllede jakkesæt og med pletter på slipset.
I de sidste fire år har dr. Mack undersøgt omkring 100 patienter,
som påstår at have været bortført af rumvæsner.
Dr. Mack er en respekteret professor, der underviser på Harvard University.
En Harvard-psykiater…
Han var åbenhjertig, og Harvard kunne ikke tolerere,
at John optrådte i fjernsynet og forbandt Harvard med noget meget kontroversielt.
Der er et mønster, som jeg ikke kan forklare som psykiater.
Når vi kommer tilbage, fortæller Sharon om den rædsel, hun føler,
når hun har haft et møde med et rumvæsen.
Harvard mente, at John fejlbehandlede folk.
At han ikke burde have taget imod disse patienter
uden at behandle dem med medicin eller intensiv psykoterapi.
At disse patienter var psykotiske. Og at John ved at lytte til dem
uden at afvise deres påstande faktisk skadede dem.
Undersøgelser fra hele landet viser, at hundredtusindvis,
måske endda millioner af mennesker, har haft lignende oplevelser.
De kender ikke hinanden. De beskriver ting, medierne ikke har omtalt.
De opnår ikke noget. De skammer sig. Det er det vigtigste.
Da jeg så hørte, at man så det hos børn helt ned til to-tre år,
udelukkede det personlighedsforstyrrelser.
Og som sagt før, er disse mennesker ikke psykotiske, når de undersøges.
Så det eneste, der forklarer det, er en ægte oplevelse.
Hans professionelle karriere var på spil.
Hans lægeautorisation.
Men John nægtede at lade sig kue. Han tog kampen op.
Der foregår noget, vi ikke kan forklare, som bør undersøges og ikke latterliggøres.
Så John tog til Ruwa, Zimbabwe
for at bevise, at der var sket noget vigtigt for disse individer.
Og at vi skulle være åbensindede og ikke kun fokusere på den materielle verden.
Okay. Hvor mange af dem siger, at det skete?
Jeg arbejdede på min John Mack-bog. Det tog faktisk 17 år fra start til slut.
Det fascinerede mig, at han satte hele sin karriere på spil
for at undersøge, hvad jeg kalder, et tvivlsomt emne.
Man kan sige, at der ikke er videnskabelige beviser, og det er sandt.
Men det er der generelt ikke på det område, Mack beskæftigede sig med.
Jeg er her ikke for at vække sympati. Det er ikke en popularitetskonkurrence.
Jeg er her for at drive en god skole med et godt ry, og det gør jeg.
Nogen spurgte, hvorfor jeg har været her i 33 år. Måske fordi jeg er doven.
Stå op, klæd dig på, duk op. Det skal man hver dag, om man har lyst eller ej.
Om jeg vil det eller ej, så er jeg der, fordi det er min pligt.
Jeg er her for at lede en kristen skole, men min tro er min egen.
Jeg går ikke i kirke for at finde Gud. Jeg ved, han er der.
Han kender til mine problemer.
Der er ting i livet, man ikke behøver tvivle på.
Som man bare accepterer.
Og det tillader jeg mig at gøre.
Bliver det optaget? Jeg føler mig som et lille barn igen.
Ja. Vi bryder skolens regler.
Hvis mrs. Bates opdager det, slår hun mig ihjel.
Man prøver at leve et normalt liv og komme videre,
men det er altid denne oplevelse, der lurer i baghovedet.
Jeg kunne høre børnene…
De andre børn skreg og græd, men jeg følte mig tiltrukket af dette væsen.
Jeg husker, at jeg så store, sorte øjne.
Og… jeg ved ikke, om det var telepati.
Men det budskab, jeg modtog, og som jeg husker, var,
at vi gjorde skade på planeten.
Men på den tid, hvor vi voksede op, kunne man ikke rigtig…
…tale om den slags. Vi fortrængte det og kom videre.
Det var meget traumatiserende.
Næste gang vi talte om det, var nok, da John Mack bad mig beskrive, hvad vi så.
Jeg følte mig tryg ved at tale med ham.
Jeg følte, at han troede på det, vi havde set.
Professor Mack, du har nu været i Zimbabwe i ti dage.
Hvad mener du efter at have talt med børnene på Ariel-skolen?
Jeg tog hul på de to dage med åbent sind med hensyn til, om børnene var…
…påvirket af en skolekammerats fantasi og bare fortalte en røverhistorie.
Og vi interviewede et dusin børn enkeltvis.
Han var en af de sidste journalister, der besøgte skolen.
Nyhedshold fra mange steder kom for at tale med os,
og jeg blev ikke taget alvorligt.
Hvordan var det at se på disse øjne eller at blive betragtet af dem?
-Hvordan påvirkede det dig? -Det var skræmmende.
Nu ville de måske forstå min historie, lytte og forklare det, der var sket.
Mor putter mig nogle gange.
Sover du så med det samme, eller ligger du vågen og tænker?
Jeg ligger vågen og bliver bange for hver eneste lyd.
-Er du bange om natten? -Ja.
Det er du. Hvad er det, du er bange for?
Jeg er bange for, at manden stadig kigger på mig,
og at han vil slå mig ihjel.
Ved din mor, du er bange? Har du fortalt hende det?
Nej. Hun vil nok ikke tro på mig.
Hvad kan overbevise dig om, at du er sikker?
Det ved jeg ikke.
Hvad kan gøre dig mindre bekymret?
-Manden. Jeg tænker altid på ham. -Er han altid i dine tanker?
-Ja. -Okay.
Og hvordan…
Hvad ville gøre dig mindre bekymret? Kan han gøre noget?
Nej.
Der kom en fyr.
Jeg kan huske, at han var meget høj, langsom og velovervejet.
Det var, som om han virkelig… lyttede.
Kan du fortælle mig, hvad der skete den dag?
Du var vist udenfor, ikke?
Jo.
Hvad var det første, du så?
Vi gik ned for enden af legepladsen.
"Sig mig, hvad så du? Hvad følte du?
Følte du, at de kommunikerede med dig?"
Jeg kan huske spørgsmålene.
Og så gav de os nogle ark papir og nogle farver og sagde:
"Tegn, hvad du så." Og jeg tegnede.
Jeg tegner skibet.
Med et par lygter.
Var armene længere eller kortere end vores?
Længere. Lidt lange.
Lidt lange. Okay.
-Okay. Men så du hår? -Ja. Håret lignede Michael Jacksons.
Og de havde et sort jakkesæt på.
Og de store øjne. Okay.
-Du har tegnet pupiller. Havde de det? -Ja, pupillerne var hvide.
Øjne, der er større end vores.
Hvad skete der så?
Det var i slutningen af frikvarteret. Og da vi kom ind i klassen igen,
fortalte vi vores lærer om det, men ingen af lærerne troede på os.
Troede de dig ikke? Virkelig? Men I fortalte alle den samme historie.
Lærerne troede ikke på os.
Slet ikke.
De troede, vi måske bare så noget, men de troede ikke på,
at det var de her væsener og den ovale ting, vi så.
Vi prøvede at ignorere det i starten.
COLIN MACKIE SKOLELEDER
Og vi fortsatte som normalt.
Jeg husker ikke, at vi talte med børnene om det.
Det var noget, vi aldrig før havde været ude for.
Så holder man sig til det, man ved.
Jeg bor her på skolen…
JUDY BATES, 1994
…så jeg prøver ikke at tænke på det. Ellers kan jeg ikke sove.
-Ligger du tit vågen? -Ja.
Jeg har haft mange søvnløse nætter, siden det skete, så jeg prøver at glemme det.
En af de første ting, vi fik at vide, var, at der gik en gartner dernede.
"Og jeg vil ikke have at I taler mere om det her."
Jeg er stadig skeptisk over for børn. Jeg tror, de kan overbevise sig selv om,
hvad de har set, og piske en stemning op indbyrdes.
Hvordan ved de, hvad vi så? Det var ikke en gartner.
De så ikke noget. Jeg tror, det var noget, de fandt på.
De fandt på det. Det fornemmer jeg.
Når man har arbejdet med børn længe, er man forsigtig med,
hvordan man fortolker, hvad de siger.
De er individer. De må selv vælge, hvad de tror på.
Måske tror de virkelig på, at de så det.
Men jeg er ked af at sige det. Det skete ikke. De lyver for sig selv.
Jeg løj et par gange. De andre fortsatte med at fortælle historien.
Lyver 60 børn?
Lyver de om det, de så? Eller får deres venner dem til det?
Det er en ret stor gruppe.
Hvis jeg kan få fem 16-årige til at vidne om,
at en bestemt lærer eller præst begår overgreb…
Så er det stærke beviser, og så vinder jeg sagen. Okay?
Så når alle 60 personer beskriver den samme oplevelse,
hvorfor så ignorere det?
Det er den slags beviser, der er meget stærke i juridiske kredse.
I retten anerkender vi vidneudsagn.
Folk dømmes for drab på vidneudsagn.
De dømmes til døden og henrettes på vidneudsagn.
Mack sagde: "Jeg er psykiater. Jeg taler konstant med folk og skal vurdere,
hvornår de taler sandt, og hvornår de fortæller røverhistorier."
Da folk fortalte Mack disse historier, genkaldte sig dem,
var det med det, han kaldte "passende affekt".
Med andre ord viste de tegn på den rædsel, de følte dengang.
Og han følte sig sikker på, at det ikke var noget, folk bare kunne finde på.
-Jeg har det svært med det her. -Hvorfor?
Fordi jeg ikke ønsker at tro det.
De mennesker gav udtryk for meget stærke følelser.
De beskrev med stor frygt en oplevelse, der gjorde indtryk på dem.
Og som psykiater ved jeg, at kun ægte oplevelser beskrives sådan.
Jeg ville ønske, de havde talt med os, stillet spørgsmål
eller fået os til at føle, at vi ikke var tossede.
Jeg kunne ikke tale om det hjemme. Min far ville ikke vide, hvad der foregik.
Han ville ikke stigmatiseres.
Mine forældre sagde direkte: "Nej! Det så du ikke."
Vi var bange for at blive slået.
Det handler ikke om, hvad vi tror på. Det handler om deres oplevelse,
og om de føler, at de voksne omkring dem er modtagelige for den oplevelse.
Og det er vel et grundlæggende uddannelsesprincip.
At uanset hvad ens personlige holdninger er til et givent emne,
så giver man andre mulighed for
helt åbent at udtrykke følelser og tanker.
Jeg mistede venner på grund af det. Jeg var hende den tossede,
der nægtede at tro på, at det var en gartner.
Jeg var den, der sagde, det skete.
Det var meget stigmatiserende dengang.
Normalt bringer vi ikke indslag med folk, som kommer med så mærkelige påstande.
For at være ærlig lyder deres historier virkelig skøre.
På mange måder var selve oplevelsen mindre traumatisk end tiden efter.
Tiden efter var belastende.
Det påvirkede nogle mennesker, og så må man stille et spørgsmål.
Har de individer haft psykiske problemer før?
Eller har den dag, hvor folk løj, skabt psykiske problemer for dem?
Vi har sendt i fire år og aldrig lavet et show om rumvæsner.
Det skyldes helt ærligt, at mange af os er skeptiske.
I begyndelsen ledte jeg efter svar. Jeg udspurgte folk.
Og jeg blev ved, indtil de begyndte at blive fjendtlige.
Den mest fjendtlige var ungdomspræsten, som blev helt rød i ansigtet.
"Nej. Rumvæsner eksisterer ikke."
Han forsøgte virkelig at få sat en stopper for mine spørgsmål.
Jeg følte i stigende grad, at det var mig, der var tosset.
Hvorfor behandles folk som tosser og ydmyges,
hvis de oplever en anden form for væsen eller intelligens?
Hvorfor er de skøre, hvis de møder en ny form for intelligens,
og de opfatter det sådan?
Når man vokser op og ikke bliver troet med hensyn til noget meget vigtigt…
For mig betød det, at når der skete andre vigtige ting i mit liv,
havde jeg svært ved at åbne op for andre og fortælle dem om det, der var sket.
Folk har sagt, jeg skal tale med en terapeut om det.
Men det gør jeg ikke. For vil de tro på mig?
Eller skal jeg igen kæmpe for at blive troet?
Folk, der oplever de ting, er ærlige. Vi kender ikke kilden til oplevelserne.
Men det er vigtigt at acceptere, at de taler sandt,
når de fortæller om deres oplevelse.
Og hvorfor er det så bemærkelsesværdigt,
når vi hævder at tro på Gud og alle mulige slags ånder?
Men der er noget ved det her,
som tager en form, der er særlig fremmed for os.
Som jeg forstår det, er der nu folk, deriblandt skolelederen,
som husker det samme.
Jeg ved ikke, hvornår min oplevelse fandt sted.
Men det var efter det, børnene så, og før professor Mack kom.
Men jeg har ikke talt om det.
Det skete om natten.
Jeg blev ført om bord på deres skib.
På en smal seng.
Jeg fandt den sjov, fordi jeg er ret fed. "Jeg håber ikke, jeg falder af den."
Den var meget smal.
Der var små mennesker omkring mig.
Eller rumvæsner.
Og de sagde: "Se ikke op." Men det gjorde jeg, for sådan er jeg.
De satte noget ind i min navle. Det kan have været en mikrochip.
Så var der et lysglimt, og så var de væk.
Det lyder som en film, men det var det ikke. Det var det, jeg oplevede.
Jeg prøvede at håndtere det, men endte med at tage beroligende medicin.
Og jeg var ikke glad på skolen.
Og jeg tænkte, at måske skulle jeg ikke være her længere.
Overvejede jeg selvmord?
Det ved jeg ikke.
Men jeg ville ikke have talt om det med professor Mack
eller andre, der kom. Jeg holdt mig meget i baggrunden.
Så kom de tilbage og spurgte, om jeg ville med dem, når jeg nu var så ulykkelig.
Jeg sagde nej, og så kom de tilbage for tredje og sidste gang og sagde:
"Vi rejser. Det er sidste chance. Vil du med os?"
Jeg sagde: "Nej, jeg skal passe mit job."
Man går ikke bare fra et ufærdigt projekt.
Hej. Hvordan har du det?
Det var pænt af dem at spørge, men jeg ville ikke med.
Det var bedre for børnene. Så de tog af sted.
John Mack ser måske nisser eller rumvæsner,
men han får stadig en god løn.
Og Harvard-professorer fyres aldrig.
Bringer det skam over jeres professionen, når et medlem fremsætter sådan en teori?
Ja, det er pinligt for professionen og bekymrende for John selv.
Er han blevet tosset?
John er en højt begavet, intelligent mand,
men han er også en mand, der let lader sig begejstre.
Og denne gang er han gået for vidt.
Han opfører sig ikke rationelt.
Harvard hævede, at John fejlbehandlede folk.
Det kom frem gentagne gange i høringerne.
Ifølge Harvard, fejlbehandlede man folk ved ikke at sige, de var psykotiske,
og ved ikke at give dem på beroligende medicin for deres psykoser.
Disse patienter har psykiske problemer,
og disse problemer sløres af tanken om,
at forklaringen kan være noget så vanvittigt.
Da jeg kom på gymnasiet, blev jeg i løbet af andet og tredje år meget religiøs.
Jeg talte med ungdomspræsten og sagde:
"Jeg forstår godt det med, at Jesus kom til Jorden og døde for vores synder.
Men hvor kom han fra?"
Og så spurgte jeg: "Kan det tænkes, at han var et rumvæsen?
Jeg har været vidne til det her. Jeg så det."
Men han afviste det blankt. "Det gjorde du ikke. Du så det ikke."
Folk sagde direkte, at jeg ikke så det.
Jeg husker denne hvide præst, der sagde:
"De oplevelser…
…du havde som barn, er ligegyldige.
Hvem du er som afrikaner er irrelevant."
Han brugte ordet "irrelevant". Som om jeg ikke kunne være mig selv.
Vores verden er stor. Folk er meget forskellige og taler forskellige sprog.
Skal man affeje alt det som ligegyldigt?
Det førte mig ud på en rejse, hvor jeg søgte svar og stillede spørgsmål.
Hvis de har løjet for sig selv i så mange år, bør nogen måske sige:
"Det skete ikke. Vågn op!" Så kan de måske komme over den løgn,
de har fortalt sig selv i alle de år og med tiden er kommet til at tro på.
I omkring 20 år forsøgte jeg at holde det skjult.
Jeg prøvede at holde det nede.
Og derfor mistede jeg meget af min barndom.
Jeg mistede mange minder om min barndom,
fordi jeg ikke kunne få bearbejdet det traume.
Når du hører en lyd, hvad forestiller du dig så?
Jeg tror, det er folk, der kommer for at bortføre mig og stjæle mit legetøj.
Og så kunne jeg ikke tale med min mand om det.
Han er meget troende katolik, og han spurgte,
hvad dokumentaren handlede om.
Jeg svarede, at jeg længe havde frygtet,
at hvis jeg sagde det, ville han tro, jeg var skør, og forlade mig.
Først sagde han: "Nej.
Det sker ikke. Jeg kan ikke være gift med en, der har set rumvæsner!"
Jeg gik ind i den her retssal, de havde indrettet på Harvard.
Og der var sådan en stor halvcirkel,
hvor de tre læger sad. Det lignede en domstol.
Vi indsamlede erklæringer fra folk, der siger, John reddede deres liv.
Og at de måske havde begået selvmord uden hans hjælp.
Jeg blev ikke hørt af de voksne, jeg stolede på.
Med John Mack behøvede vi ikke at få ham til at tro, hvad vi havde set.
Og jeg ved, at han også fik en masse stryg for det.
Han slap ikke ustraffet fra den oplevelse.
Han måtte kæmpe for os.
Det stod på i 14 måneder.
Vi afholdt alle de her høringer.
Og der havde folk fået nys om den hemmelige undersøgelse.
Folk var rasende over, at John blev behandlet sådan.
Og det var formentlig blandt andet derfor, at Harvard valgte at trække sig.
Jeg er ret tykhudet og havde bestemt forventet,
at hvis man ryster folks verdenssyn ved at tale om noget, der ikke burde findes,
må man forvente, at de slår fra sig.
Folk i universitetets højeste stillinger indså,
at det ikke var andet end en heksejagt, og satte en stopper for det.
Det var bestyrkende.
Det var så helbredende.
Vi var overbeviste om, at der var sket noget særligt her.
Noget unikt i ufo-historien.
Og kan noget overbevise en snæversynet offentlighed om,
at der findes en form for intelligens,
der, som skolelederen sagde, "ikke er af denne verden",
så burde det være denne begivenhed.
Han var en af de få, der havde selvtillid nok til at tackle dette mærkelige område.
Og det forbliver vor tids kolossale mysterium.
Der er ingen forklaring på disse oplevelser.
Hvad disse ufoer er, og om der er væsner forbundet med dem,
det er spørgsmål, som er blandt de mest forvirrende i vor tid.
Spørgsmål som: Hvad sker der, når vi dør?
Hvor kom universet fra? Hvad skete der før Big Bang?
Jeg mener, hvad var der før det? Hvor kom det fra?
På shona har vi et ord…
Da kirken fik fat i det, blev det omdannet til noget, der betyder "hellig".
Men ordets oprindelige betydning, før det blev kapret af kirken,
var "noget, der er meget mystisk".
"Noget, der er uforklarligt. Men det eksisterer."
Det er der, fordi du interagerer med det.
At se et rumvæsen bragte mig til et sted, hvor jeg fandt min afrikanske identitet.
Mine afrikanske trossystemer, kultur og åndelighed.
Jeg tror på det, fordi jeg så det.
Vi deler historien og er stolte af den.
Det er en historie, man kan tale om eller lade være, men det er også din historie.
Det er en vigtig historie at fortælle,
men ikke så meget på grund af selve hændelsen.
Det er en vigtig, menneskelig historie.
At sige: "Mennesker har oplevet det her."
Det er empati. At se ting fra andres perspektiv.
Derefter kan man vælge forskellige retninger. Det gør mennesker.
Nogle valgte at grave dybere.
Nogle valgte at lukke af for det og ikke tænke over det.
Nogle har måske fundet svar, der giver mening for dem.
Og for nogle er det måske en brik, der ikke passer i puslespillet.
Der er folk, som var der den dag, der hævder, at det slet ikke skete.
Det er okay. Det er også et valg.
Der er så meget mere at udforske og lære om det, der omgiver os,
og jeg havde ikke indset, at jeg kunne påvirke miljøet negativt.
Så det, at jeg modtog det budskab, gav min en anden forståelse
af min plads her i verden.
Det var en øjenåbner, der fik mig til at indse, hvor snæversynet jeg var,
og at jeg var uvillig til at acceptere muligheden for,
at der er noget i denne materielle verden, som jeg ikke forstår.
De fleste mener, at spørgsmålet er: "Er vi alene?"
Jeg mener snarere, at spørgsmålet er: "Hvem er vi?"
Så kan vi måske begynde at forstå, at der kan være andre, der iagttager os.
Og hvem er det så, de ser?
62 børn fortalte, at de havde set rumskibe og udenjordiske væsner på skolen den dag.
Ti år senere blev John Mack kørt ned af en fuld chauffør og døde øjeblikkeligt.
Mack og mange andre betragtede dette møde
som det vigtigste i det 20. århundrede.
Tekster af: Nanette Skjødt Sørensen