Kun Zimbabwen taivaalla havaittiin outo ilmiö,
katsojat kautta maan soittelivat ZBC:lle -
kuvaillakseen tunnistamatonta lentävää esinettä.
Mihin aikaan päivästä se tapahtui? -Välitunnilla.
Näin pieniä, välkkyviä valoja.
Olento oli suunnilleen tällä etäisyydellä. Erotin yksityiskohtia.
Näin ihmishahmon.
Sillä oli isot silmät.
Näyttikö mies ihan tavalliselta?
Hän oli ihan musta. -Siis kokonaan.
Silmätkin olivat oudon muotoiset.
Miltä tuntui, kun olento katsoi sinua? -Minua pelotti.
Se tuntui katsovan meitä kaikkia.
Minusta tuntui, että se halusi minut mukaansa.
Uskotko lasten puhuvan totta? -Olen mieluummin miettimättä sitä.
Muuten en saa taaskaan unta.
Olen aivan jäykkänä kauhusta.
Luulin muukalaisten hyökkäävän.
Ja tekevän mitä? -Entä jos meidät siepataan?
Näille ihmisille on tapahtunut jotain käsittämätöntä.
He eivät selvästikään ole mielisairaita.
Yli 60 lasta näki saman kuin minä.
Emme keksineet satuja.
Tässä on kyse totuudesta.
Totuuden luonnetta emme tiedä, mutta lopulta se paljastuu.
Aikojen alusta asti -
taivaalla on nähty selittämättömiä asioita.
Olemmeko yksin maailmankaikkeudessa?
Materiaalin joukossa on tutkimisen arvoisia asioita.
Emme ole salanneet mitään.
On olemassa avaruusaluksia.
Olento näytti isosilmäiseltä muukalaiselta.
Näissä kertomuksissa on jotain tärkeää, aitoa ja todellista.
UFO-KOHTAAMISIA
Olen Ralph Blumenthal. Olin 45 vuotta New York Timesin toimittajana.
Avustan yhä Timesia ja kirjoitan kirjoja.
Me näistä aiheista kirjoittavat asetamme itsemme alttiiksi pilkalle.
Se ei suinkaan ole sattumaa.
Valitettavasti hallituksemme otti 1950-luvulla viralliseksi linjakseen -
pilkata ihmisiä, jotka olivat nähneet ufoja -
ja kertoivat huikeita tarinoita.
Stigma ei vieläkään ole hälventynyt.
VUONNA 2017 NEW YORK TIMES JULKAISI URAAUURTAVIA ARTIKKELEITA,
JOTKA PALJASTIVAT PENTAGONIN SALAISEN UFOTUTKIMUSOHJELMAN.
Kirjoittamansa tekstin vaikutusta on vaikea ennakoida.
Times julkaisi tekstin etusivullaan sunnuntaina. Se aiheutti kohun.
Jutun liitteenä oli laivaston videoita, joita ei aiemmin ollut nähty julkisesti.
Videot pääsivät Timesin historian katsotuimpien joukkoon.
Lainaan nyt muiden ihmisten näkemystä:
artikkeli toi aihepiirin paremmin valtavirtamedian ulottuville,
joten ihmiset uskalsivat kertoa havainnoistaan.
Emme silti puhuneet muukalaisista, eikä Pentagonkaan heistä puhu.
Sitä aihetta olemme vältelleet hyvästä syystä.
Miten sitä voi edes käsitellä?
Jos sanon päätoimittajalle: "Yksi tyyppi näki ufon takapihallaan",
toimittaja nauraa ja pyytää huvittavaa 500 sanan juttua.
Kokijoille ufokohtaamiset eivät kuitenkaan ole huvittavia.
He tietävät nähneensä jotain aidosti selittämätöntä.
Meidän tulee puhua myös asioista, joita emme ymmärrä.
USKON ASIA
Ariel oli loistava koulu. Emme juuri viettäneet aikaa sisällä.
Oli suuri etuoikeus ajaa kouluun ja nähdä matkalla kirahvi.
Ajatella, että koulumme vieressä oli villieläinpuisto!
Missä hattunne ovat?
Opettajat suhtautuivat työhönsä intohimoisesti.
Eikö hattua kuulu pitää?
Olimme yhteisö, ja luotimme aikuisiin ympärillämme,
sekä opettajiin että vapaaehtoisiin.
Koulun ilmapiiri oli turvallinen ja yhteisöllinen.
Joko hänellä on ystäviä?
Missä?
Arielin koulu oli meille kuin toinen perhe.
Kävin Arielin koulua. Se on varsin hyvä yksityiskoulu.
Kasvoimme lähinnä Raamattua lukien.
Lähestyimme ilmiöitä kristinuskon näkökulmasta.
Veljeni oli samalla tiellä.
Se varmasti vaikutti kokemukseeni ja sai sen näyttäytymään tietyssä valossa.
Miksi olemme täällä nyt?
Aion kertoa versioni.
ENTINEN OPPILAS
Mikä sinun versiosi on?
Totuus siitä, mitä näin sinä päivänä.
Minä kai kerron sen maailmalle.
Mistä tahtoisit aloittaa?
16. SYYSKUUTA 1994
Olimme välitunnilla.
Olin noin kymmenvuotias.
Opettajat olivat menneet lyhyeen kokoukseen,
joten Salma ja minä uskaltauduimme pihan kiellettyyn osaan.
Muistan, että näin kirkkaan valon maan rajassa aivan lähellä meitä.
Ihmettelimme molemmat, mikä se oli.
Valo oli todella kirkas. Se tuntui ilmestyvän ja katoavan.
Emme olleet uskoa silmiämme.
Minä ja ystäväni Emma…
Emma seisoi vieressäni.
Näin jonkin ison esineen leijailevan ilmassa.
Sen ympärillä oli myös pienempiä.
Ne menivät aluksesta toiseen.
Ne olivat kuin touhukkaita muurahaisia.
Alukset olivat tässä.
Isoin niistä ulottui suunnilleen tästä -
näille main.
Halkaisija oli tätä luokkaa.
Näin hopeanhohtoisen kiekon, jossa oli valot.
Kiekon alaosassa oli valoja, jotka vilkkuivat näin.
Näin eräänlaisen oven.
Yhtäkkiä tuossa aivan edessämme seisoi jokin hahmo.
Räpäytin silmiäni, ja äkkiä hahmo seisoi vajaan parin metrin päässä.
Olento oli -
korkeintaan näin kaukana, joten näimme yksityiskohtia.
Päivä oli aurinkoinen ja kirkas. Näimme siis kaiken aivan selvästi.
Olennon asu oli musta ja ihonmyötäinen kuin sukelluspuku.
Se muistutti välinesukelluspukua.
Pää oli suuri ja munanmuotoinen -
ja leuka terävä.
Sillä oli suuret silmät.
Näin ainoastaan suuret silmät ja mustan vartalon.
Niihin valtaviin silmiin oli pakko tuijottaa.
Kun päädyimme katsekontaktiin,
kaikki muu tuntui katoavan.
Mikä sinua pelotti? -Se ääni.
Mikä ääni? -Se, jonka kuulimme ilmassa.
Kuuluiko ilmassa ääni? Millainen?
Oliko se jylinää, huminaa vai mitä?
Kuin joku olisi soittanut huilua.
Olento ei kajonnut minuun fyysisesti,
mutta sen katse tuntui koskettavan kehoni joka solua.
Silloin aloin aistia viestejä.
Ne ajatukset vain laskeutuivat tajuntaani kuin jostain ulkopuolelta.
Se ei ollut puhetta, vaan ennemminkin telepatiaa.
Minut valtasi syvä ymmärrys siitä, miten tärkeä ympäristö on.
Meidän pitää keskittyä priorisoimaan ympäristömme -
ja asettaa se etusijalle valinnoissamme.
Tarvitsemme elääksemme puhdasta ilmaa ja maata sekä kauniita kasveja.
Tarvitsemme eläimiä, kasveja ja kaikkea ympärillämme.
Ne olennot haluavat ihmisten tietävän, että vahingoitamme tätä maailmaa.
Emme saisi teknillistyä liikaa.
En muistaakseni edes osannut sanoa sanaa "teknologia".
Muistan, että minua haastateltiin -
ja sanoin jotain sen tyylistä, ettemme saa "teknillistyä" liikaa.
Viesti oli päivänselvä: että teknologia ei ole...
Teknologia kehittyy jatkuvasti eikä ole ihmisille lainkaan hyväksi.
Ilmaistiinko se sinulle sanallisesti? -Omatuntoni kautta.
Omatuntosiko sen kertoi? -Viesti tuli päähäni.
En ollut koskaan tuntenut niin syvää yhteyttä.
On valitettavaa, etteivät seuraukset olleet -
yhtä rauhallisia ja mukavia.
Olin täällä viimeksi reilut 20 vuotta sitten.
Valmistuin silloin Arielista.
Nyt muistan, miksi äitini lähetti minut tänne. Luonnossa on ihanaa.
ENTINEN OPPILAS
Näitkö sinä ufon?
En. Minä keksin koko jutun.
Mietin kaverini kanssa, miten lintsaisimme šonankielentunneilta.
Meillä oli muutamia natiiviystäviä, joille šona oli äidinkieli.
Olisinpa jaksanut opiskella, niin puhuisin šonaa nyt paremmin.
Välttelin šonantunteja kaikin keinoin.
Siksi keksimme hullun idean, jonka ei olisi pitänyt toimia.
Tuolla oli siihen aikaan kimaltava kivi, joka hohti auringossa.
Osoitin sitä ja sanoin: "Tuolla on avaruusalus!"
Nuoremmat lapset kysyivät: "Ihanko totta?" "Ihan totta."
Puolen tunnin sisällä kaikki puhuivat asiasta ja koko koulu kohisi.
Aikaa saattoi kulua millisekunti tai kymmenen minuuttia.
Kun lopulta irrotin otteeni Emman kädestä, leikkikentällä vallitsi kaaos.
Noin 60 muutakin lasta näki saman kuin minä.
Lyhyt hahmo, pitkät kädet.
Vihertävä, soikea pää ja isot silmät.
Olin kauhusta kankeana.
Muut näkivät kai kiven kimalluksen. Mitään avaruusolentoja ei ollut.
Pelkäsin kai lasersäteitä tai jotain. Olin aivan paniikissa.
Miksi muukalaiset olisivat tulleet koululle ottamatta kontaktia?
Ei kukaan matkustaisi toiseen galaksiin vain puhumaan lapsille.
En miettinyt, mitä tapahtuisi tai miksi muukalaiset olivat tulleet.
En myöskään katsonut taakseni. Niin peloissani olin.
En ollut uskoa silmiäni. Kaikki luulivat kiveä ufoksi.
Lapsethan leikkivät mielikuvitusleikkejä ja alkavat joskus uskoa niihin.
Ei se kivi ollut. Tunnistaisin kiven.
Meiltä kyllä kyseltiin, mitä muuta havainto olisi voinut olla.
En tiedä. En koskettanut sitä.
Kivi se ei kuitenkaan ollut.
Jos tarina olisi totta, en olisi tyytynyt tuijottamaan kiveä.
Olisin mennyt lähemmäs muukalaisia ja avaruusalusta.
Sehän olisi ollut ainutkertainen tilaisuus.
Minua on sanottu valehtelijaksi ja haukuttu,
mutta minun on oltava rehellinen itselleni.
Vakuutan, ettei muukalaisia ollut. Koko juttu oli pelkkää huhua.
Te muut uskotte nähneenne jotain. Anteeksi, että kyseenalaistan sen.
Minun on oltava rehellinen.
Minulla ei ole epäilystäkään siitä, mitä näin. Ei ole koskaan ollut.
Lapsethan valehtelevat.
He eivät ole niin viattomia kuin luullaan.
Valehtelivatko kaikki 60? Väitän, että valehtelivat.
HARVARDIN YLIOPISTO
Oli vuosi 1994. Olin juuri ollut juristina -
ensimmäisessä suuressa katolisen kirkon hyväksikäyttöjutussa.
Minulle soitti erittäin tunnettu juristi USA:n länsiosista.
Hän tarjosi minulle juttua, joka liittyi -
Harvardin professoriin, joka uskoi muukalaisiin.
Professori johti Cambridgen psykiatrista osastoa -
ja oli muun muassa Pulitzer-voittaja ja psykiatrisen avohoidon pioneeri.
Hän oli alkanut puhua mystisistä, avaruusolentoihin liittyvistä ilmiöistä.
Minusta hän kuulosti olevan terapian tarpeessa.
Hänellä oli professuuri.
Harvardissa käynnisteltiin prosessia hänen poistamisekseen virasta.
Prosessi oli kuulemma ensimmäinen Harvardin 350-vuotisessa historiassa.
Kiinnostukseni heräsi.
Tämä mies on pätevä.
Hän on voittanut Pulitzerin -
ja perustanut Cambridgen sairaalan psykiatrisen osaston,
josta muut opetussairaalat ottavat mallia.
Jos potilas tulisi luoksenne ja sanoisi -
olleensa kontaktissa avaruusolentoihin,
hänen oletettaisiin joko automaattisesti tai todennäköisesti olevan psykoosissa.
Se oli minunkin ensireaktioni, kun kuulin tapauksista.
John oli haastatellut yli 150:ä väitettyä muukalaisten sieppauksen uhria.
Puhuin heistä noin 70:lle.
Heitä piinasi se tosiasia, ettei kukaan kuunnellut heitä.
Heitä pidettiin psykoottisina.
John ei nähnyt heitä mielisairaina vaan traumatisoituneina.
Noin 90 henkilöä haastateltuani minulle kävi selväksi,
ettei mikään tunnettu psykiatrinen sairaus selittäisi tätä.
Haastateltujen kokemukset olivat erittäin samankaltaisia.
Jos ne eivät olleet totta, mitä heille sitten oli tapahtunut?
Sitä John pohti.
Halusitteko alusta alkaen uskoa, vai olitteko skeptinen?
Olin ehdottomasti skeptinen. Pidin sellaista mahdottomana.
En uskonut maapallon ulkopuoliseen älyyn.
Kokemuksille on varmasti vaihtoehtoinen selitys.
Juuri siksi ilmiötä tulee tutkia tarkkaan ja monesta näkökulmasta.
Johnista oli tulossa kuuluisuus.
Hän kiersi keskusteluohjelmia -
ryppyisessä puvussaan ja tahraisessa solmiossaan.
Tohtori Mack on tutkinut noin sataa potilasta,
jotka sanovat tulleensa muukalaisten sieppaamiksi.
Mack on arvostettu professori, joka opettaa Harvardin yliopistossa.
Psykiatri Harvardin yliopistosta…
John oli suorapuheinen.
Harvardista oli sietämätöntä, että John esiintyi televisiossa -
ja yhdisti yliopiston niin kiistanalaiseen aihepiiriin.
Psykiatrina en osaa selittää tätä kaavaa.
Katkon jälkeen Sharon kertoo meille pelottavasta muukalaiskohtaamisestaan.
Harvard syytti Johnia hoitovirheistä.
John ei kuulemma olisi saanut ottaa potilaita vastaan -
hoitamatta heitä joko lääkkeillä tai psykoterapialla.
Potilaat olivat psykoosissa, mutta John kuunteli heitä.
Oli kuulemma vahingollista, ettei hän suoraan torjunut kokemuksia.
Sadattuhannet tai jopa miljoonat ihmiset eri puolilla USA:ta -
ovat kokeneet samanlaisia asioita.
He eivät tunne toisiaan, eikä yksityiskohtia ole kuvattu mediassa.
He eivät hyödy tästä, vaan päinvastoin tuntevat häpeää.
Joukossa on pikkulapsia. Se sulkee pois persoonallisuuteen liittyvät selitykset.
Nämä ihmiset eivät tutkittaessa osoittaudu mielisairaiksi.
Ainoa selitys on, että kokemukset ovat totta.
Vaakalaudalla olivat Johnin koko ura ja hänen lääkärinlupansa.
Hän ei halunnut luovuttaa. Hän pysyi lujana.
Tätä selittämätöntä ilmiötä tulee tutkia eikä pilkata.
John matkusti Zimbabwen Ruwaan -
todistaakseen, että siellä oli tapahtunut jotain merkittävää -
eikä meidän tulisi sulkea mieltämme luonnonlakien ulkopuolisilta asioilta.
Moniko haastatelluista kuvaili tapahtunutta?
Työskentelin John Mack -kirjani parissa. Siinä meni 17 vuotta alusta loppuun.
Minua kiehtoi, että Mack oli valmis vaarantamaan uransa -
tutkiakseen maineeltaan epämääräistä aihetta.
Tieteellisiä todisteita aihepiiristä ei ole,
mutta Mackin tutkimusalalla sellaisia todisteita on hyvin harvoin.
Tehtäväni ei ole tavoitella suosiota.
Tämä ei ole suosiokisa.
Tehtäväni on varjella koulun tasoa ja mainetta, ja sen myös teen.
Miksi olen ollut täällä 33 vuotta? Ehkä se on silkkaa laiskuutta.
REHTORI
Nouse, pukeudu, mene töihin.
Niin pitää tehdä joka päivä, vaikkei huvittaisikaan.
Minun on hoidettava velvollisuuteni, halusin tai en.
Johdan kristillistä koulua, mutta uskon omalla tavallani.
Minun ei tarvitse etsiä Jumalaa kirkosta. Uskon muutenkin.
Luoja tuntee ongelmani.
Kaikkia asioita ei tarvitse kyseenalaistaa. Ne hyväksytään.
Olen sinut sen kanssa.
Nauhoitetaanko tämä? Tunnen itseni taas lapseksi.
ENTINEN OPPILAS
Rikon koulun sääntöjä.
Bates tappaisi minut, jos tietäisi.
Olen yrittänyt elää normaalisti ja jättää asian taakseni,
mutta kokemus putkahtaa aina esiin jostain.
Kuulin muiden lasten huutavan ja itkevän, -
mutta se olento veti minua puoleensa.
Muistan, että näin isot, mustat silmät.
En tiedä, sainko olennolta viestin telepatialla vai miten,
mutta muistan selkeästi sen ajatuksen, että vahingoitimme planeettaa.
Minun lapsuudessani -
ei kuitenkaan puhuttu sellaisesta.
Me vain suljimme ne pois ja jatkoimme elämää.
Se oli traumaattista.
Puhuin asiasta seuraavan kerran, kun John Mack haastatteli minua.
Hän oli turvallisen tuntuinen ja vaikutti uskovan meitä.
Olette ollut Zimbabwessa kymmenisen päivää.
Mitä mieltä olette haastattelemistanne lapsista?
Pidin mieleni avoimena sille mahdollisuudelle,
että yhden lapsen mielikuvitus olisi tarttunut muihin.
Silloin koko juttu olisi satua.
Haastattelimme noin tusinaa lasta yksitellen.
Mack oli yksi viimeisistä haastattelijoista koululla.
Uutisryhmät kaikkialta maailmasta haastattelivat meitä,
mutta minua ei otettu vakavasti.
Miltä tuntui katsoa niihin silmiin ja tuntea niiden katsovan sinuun?
Pelottavalta. -Niinkö?
Toivoin, että minua vihdoin autettaisiin käsittelemään tapahtunutta.
Äiti peittelee minut joskus sänkyyn. -Nukahdatko heti, vai mietitkö asioita?
Valvon ja pelkään kaikkia ääniä.
Pelkäätkö yhä öisin? -Pelkään.
Millaisista asioista olet huolissasi?
Että se mies katsoo minua yhä ja aikoo tappaa minut.
Oletko kertonut äidillesi näistä peloista? -En.
Hän ei varmaankaan uskoisi minua.
Mikä tekisi olostasi turvallisen?
En tiedä. -Entä mikä lievittäisi huoliasi?
Mietin sitä miestä koko ajan.
Se ajatus ei jätä sinua rauhaan. -Ei niin.
Voisiko se mies tehdä mitään, mikä lievittäisi huoliasi?
Ei.
Koululle tuli pitkä mies, joka puhui hitaasti ja harkiten.
Hän kuunteli meitä oikeasti.
Kertoisitko, mitä silloin tapahtui?
Olitteko välitunnilla? -Olimme.
Mitä huomasit ensimmäiseksi? -Menimme leikkikentän perälle.
"Hei, mitä näit?"
"Miltä se tuntui?"
"Kommunikoivatko olennot kanssasi?" Muistan ne kysymykset.
Sitten sain väriliituja ja pyynnön piirtää, mitä olin nähnyt.
Ja sitten minä piirsin.
Piirrän avaruusalusta.
Tällaisia valoja.
Olivatko käsivarret lyhyet vai pitkät? -Aika pitkät.
Pitkät. Selvä.
Näitkö hiuksia?
Ne olivat kuin Michael Jacksonilla. Asu oli musta ja tämän näköinen.
Ja isot silmät. Selvä.
Oliko olennolla pupillit? -Ne olivat valkoiset.
Silmät olivat isot.
Mitä sitten tapahtui?
Välitunti loppui. Menimme takaisin luokkaan -
ja kerroimme asiasta opettajille, mutta he eivät uskoneet.
Hekö eivät uskoneet? -Eivät.
Vaikka kaikki sanoivat samaa.
Opettajat eivät uskoneet meitä ollenkaan.
He kyllä ajattelivat meidän ehkä nähneen jotain,
mutta soikeaan lentävään esineeseen he eivät uskoneet.
Yritimme ohittaa koko asian.
REHTORI (1994)
Jatkoimme normaalisti.
En muista puhuneeni asiasta lapsille.
Olimme aivan vierailla vesillä.
Siksi pitäydyimme asioissa, jotka tunsimme.
Asun täällä koululla.
Siksi yritän olla ajattelematta asiaa.
Muuten en saisi unta. -Et taida saada nytkään.
Olen jo valvonut monta yötä, joten yritän unohtaa koko jutun.
Aluksi meille sanottiin, että olimme nähneet puutarhurin.
Meitä kiellettiin puhumasta asiasta.
Suhtaudun lasten puheisiin epäilevästi.
He voivat vakuuttaa itsensä näkemästään ja lietsoa intoa toisissaan.
Mistä he tiesivät, mitä näimme? Ei se puutarhuri ollut.
Lapset eivät nähneet mitään. Joku kai sepitti tällaisen tarinan.
Kun työskentelee lasten kanssa,
oppii suhtautumaan heidän puheisiinsa tietyllä varauksella.
Jokainen päättää itse, mitä uskoo.
Ehkä muut uskovat nähneensä jotain.
Valitettavasti koko juttua ei tapahtunut. He huijaavat itseään.
Minä ehkä valehtelin aluksi, mutta muut jatkoivat puolestani.
Valehtelivatko kaikki 60 lasta näkemästään?
Kaveritko heidät siihen yllyttivät? Se on iso ryhmä.
Jos viisi 16-vuotiasta todistaa oikeudessa,
että tietty opettaja tai pappi on seksuaalinen saalistaja,
se on painava todiste ja juttu on käytännössä voitettu.
Miksi jättäisimme huomiotta 60 henkeä, jotka kertovat yhtenevää tarinaa?
Oikeudessa sellainen on painava todiste.
Oikeus arvostaa silminnäkijöitä.
Heidän todistuksensa nojalla annetaan murhatuomioita,
jopa kuolemantuomioita.
Mack sanoi : "Psykiatrina teen tätä työkseni.
Osaan arvioida, milloin ihminen puhuu totta ja milloin valehtelee."
Kun ihmiset kertoivat tarinoitaan Mackille,
tunnereaktio sopi tarinaan.
Puhujista siis kuvastui esimerkiksi aitoa pelkoa.
Mack ei uskonut, että sellaista voi esittää.
Tämä on minulle vaikeaa. -Miksi?
Koska en haluaisi uskoa.
Haastateltavani puhuivat tunnekuohun vallassa -
voimallisista, pelottavista kokemuksistaan.
Psykiatrille se kertoo kokemuksen olleen aito.
Kunpa meille olisi puhuttu enemmän ja esitetty kysymyksiä.
Meistä tuntui, että meitä pidettiin hulluina.
En voinut puhua asiasta kotona, koska isäni ei halunnut kuulla.
Isän mielestä se oli häpeällistä.
Vanhempani sanoivat kategorisesti: "Et nähnyt sitä."
Pelkäsimme, että meitä lyötäisiin.
Kyse ei ole siitä, mitä uskomme, vaan lasten kokemuksesta -
ja siitä, miten he tuntevat aikuisten siihen reagoivan.
Eikö kasvatustyön tärkeimpiin periaatteisiin kuulu,
että omat näkemykset ja ennakkoluulot jätetään sivuun -
ja annetaan oppilaiden ilmaista avoimesti tunteitaan ja ajatuksiaan?
Menetin ystäviä sen vuoksi.
Minua pidetiin hulluna, kun en hyväksynyt tarinaa puutarhurista.
Hoin sitkeästi, että se tapahtui todella.
Leimauduin aika vahvasti.
Normaalisti emme näyttäisi TV:ssä näin omituisia väitteitä.
Tarinat kieltämättä kuulostavat pähkähulluilta.
Kokemus oli vähemmän traumaattinen kuin jälkiseuraukset.
Jälkikäteen oli rankkaa.
Eräät ihmiset reagoivat todella rajusti. Se herättää kysymyksen:
oliko heillä ennestään psykologisia ongelmia,
vai aiheuttiko sen päivän valhe heissä psykologisia ongelmia?
Syy on se, että monet meistä ovat skeptisiä.
Aluksi tutkin asiaa ja kyselin siitä ihmisiltä.
Lopulta ilmapiiri muuttui vihamieliseksi.
Kaikkein vihaisin oli eräs nuorisopastori,
joka huusi naama punaisena: "Avaruusolentoja ei ole olemassa."
Hän yritti tosissaan estää minua kyselemästä.
Aloin tuntea itseni hulluksi.
Miksi muukalaisia kohdanneita kohdellaan kuin hulluja ja nöyryytetään?
Miksi heitä pidetään hulluina, jos heidän kokemuksensa on aito?
Lapsuudessani minua ei uskottu todella tärkeästä asiasta.
Kun minulle on myöhemmin tapahtunut muita tärkeitä asioita,
minun on vaikea avautua ja kertoa kenellekään, mitä on sattunut.
Minulle on sanottu, että minun pitäisi hakeutua terapiaan.
En ole tehnyt sitä.
Uskottaisiinko minua taaskaan? Joutuisinko taas taistelemaan?
Nämä ihmiset puhuvat totta. Emme tiedä kokemusten lähdettä.
On kuitenkin tärkeää tajuta, että he puhuvat totta tärkeästä kokemuksesta.
Miksi tämä asia kuohuttaa, kun sanomme uskovamme Jumalaan ja henkiin?
Jostain syystä tämä asia tuntuu muita vieraammalta.
Jos olen käsittänyt oikein,
koulun rehtorikin on nyt myöntänyt muistavansa asian samalla tavalla.
En muista kokemukseni tarkkaa ajankohtaa.
Se oli lasten kokemuksen jälkeen ja ennen Mackin vierailua.
En ole puhunut siitä.
Olin yöllä makuuhuoneessani.
Minut siirrettiin avaruusalukseen -
kapealla sängyllä.
Se oli hassua, koska olen pullea. Pelkäsin putoavani. Niin kapea se oli.
Ympärilläni oli pieniä avaruusolentoja.
He kielsivät minua katsomasta ylös, mutta tietysti minä katsoin.
Napaani laitettiin jotain, mahdollisesti mikrosiru.
Sitten tuli välähdys, ja he lähtivät.
Se kuulostaa elokuvalta, mutta se oli minun kokemukseni.
Sulattelin sitä yksin ja päädyin syömään masennuslääkkeitä.
En viihtynyt koulussa.
Ajattelin, että sieltä pitäisi varmaan päästä pois.
Harkitsin ehkä jopa itsemurhaa.
En ole varma.
En ikimaailmassa olisi kertonut siitä Mackille tai kenellekään.
Pysyttelin taustalla.
Olennot tulivat takaisin ja pyysivät minua mukaansa, koska olin onneton.
Kieltäydyin.
Kolmannella kerralla he sanoivat: "Emme palaa enää. Tuletko mukaamme?"
Sanoin: "Jään virkaani. Asioita ei jätetä kesken."
Mitä sinulle kuuluu?
Oli kilttiä kysyä, mutta tietenkään en lähtenyt.
Ajattelin lasten etua. Sitten muukalaiset lähtivät.
John Mack ehkä horisee hulluja mutta nostaa silti hyvää palkkaa,
eikä Harvardista voi saada potkuja.
Nolottavatko tällaiset teoriat teitä ammattitovereita?
Kyllä vain. Olemme häpeissämme ja lisäksi huolissamme Johnista.
Onko hän seonnut? -Hän on erittäin lahjakas ja älykäs.
Hän kuitenkin myös innostuu helposti,
ja tällä kertaa hän on mennyt liian pitkälle.
Hän on mennyt sekaisin.
Harvard puhui hoitovirheistä.
Se tuli kuulemisissa esiin toistuvasti.
Mack ei ollut sanonut haastatelluille, että he olivat psykoosissa -
eikä määrännyt heille psykoosilääkkeitä, ja se oli "hoitovirhe".
Näillä potilailla on psykologisia ongelmia.
Heidän ongelmansa jäävät sen teorian taakse,
että tarinoille voisi olla näin hullu selitys.
Kun olin yläkoulussa toista tai kolmatta vuotta,
minusta tuli uskonnollinen.
Esitin nuorisopastorilleni kysymyksiä:
"Jeesus siis laskeutui maan päälle ja kuoli syntiemme vuoksi,
mutta mistä hän tuli?"
Muistan kysyneeni, olisiko Jeesus voinut olla avaruusolento.
Sanoin nähneeni asioita.
Pastori vastasi jyrkästi: "Et sinä mitään nähnyt."
Näkemäni kiellettiin aivan suoraan.
Eräs valkoinen pastori sanoi minulle:
"Lapsuuden kokemuksillasi ei ole merkitystä.
Se, kuka olet afrikkalaisena ihmisenä, on merkityksetöntä."
Sitä sanaa hän käytti.
En saanut olla yksilö.
Maailmamme on valtava ja täynnä erilaisia ihmisiä ja kieliä.
Siitä kaikesta tehtiin merkityksetöntä.
Se sai minut kyselemään ja etsimään vastauksia.
He ovat valehdelleet itselleen niin kauan, että heitä pitäisi herätellä.
Sitten he voisivat parantua valheesta,
jota ovat kertoneet niin kauan, että alkoivat uskoa siihen.
Yritin pitää asian salassa noin 20 vuoden ajan.
Menetin ison osan lapsuudestani ja monia lapsuusmuistoja,
koska en voinut avata ovea sille traumalle.
Kun kuulet äänen, mitä kuvittelet?
Että ihmiset tulevat kotiini -
ja haluavat viedä pois minut, leluni ja kaiken.
En voinut puhua asiasta edes aviomiehelleni.
Hän on perinteinen katolilainen.
Hän kysyi minulta, mitä aihetta tämä dokumentti käsittelee.
Sanoin pelänneeni pitkään, että jos kertoisin,
hän pitäisi minua hulluna eikä tahtoisi olla kanssani.
Mieheni reaktio oli epäuskoinen.
"Ei ole mahdollista, että vaimoni on nähnyt avaruusolentoja."
Astuin yliopistolle kyhättyyn väliaikaiseen oikeussaliin.
Kolme lääkäriä istui puoliympyrän muotoisella korokkeella.
Se muistutti tuomioistuinta.
Olimme keränneet lausuntoja ihmisiltä, joiden hengen John oli pelastanut.
Ilman Johnia osa olisi ehkä tehnyt itsemurhan.
Aikuiset, joihin luotin, eivät kuunnelleet minua.
John Mackille meidän ei tarvinnut todistella mitään.
Tiedän, että hänkin sai kärsiä.
Hänkään ei selvinnyt ehjin nahoin.
Hän joutui taistelemaan puolestamme.
Käsittely kesti 14 kuukautta.
Kuulemisia oli sinä aikana lukuisia.
Sinä aikana sana ehti levitä, ja ihmiset raivostuivat Johnin kohtelusta.
Vuoto oli yksi syistä, joiden vuoksi Harvard päätti perääntyä.
Olen paksunahkainen.
Olin odottanutkin, että jos järkyttäisin jäykän perinteistä maailmankuvaa,
imperiumi lähtisi vastaiskuun.
Yliopiston korkeimmat tahot tajusivat,
että kyse oli noitavainosta ja lopettivat sen.
Se tuntui mahtavalta ja terapeuttiselta.
Uskomme, että täällä tapahtui poikkeuksellinen tapaus ufohistoriassa.
Jos mikään voi vakuuttaa skeptikot siitä,
että on olemassa jonkinlaista maapallon ulkopuolista älyä,
tämä tapaus tekee sen.
Toisin kuin useimmilla, Mackin rohkeus riitti tämän oudon osa-alueen tutkimiseen.
Tapaus on edelleen aikamme suurimpia mysteereitä.
Näitä kokemuksia ei ole selitetty.
Mitä ufot olivat, ja matkustiko niiden mukana jonkinlaisia olentoja?
Se on edelleen aikamme suurimpia kysymyksiä samaan tapaan kuin:
"Onko kuolema loppumme?"
"Mistä kaikki alkoi?" "Mitä oli ennen alkuräjähdystä?"
Mietin itsekin, mistä alkuräjähdys sai alkunsa.
Šonassa on eräs sana.
Kirkko on kääntänyt sen "pyhäksi".
Ennen kuin kirkko omi sen meiltä, se tarkoitti jotain salaperäistä.
Asiaa, joka on selittämätön mutta silti olemassa.
Se on totta, koska sen voi kokea.
Avaruusolennon näkeminen sai minut löytämään afrikkalaisuuteni,
siihen liittyvät uskomukset ja henkisyyden.
Uskon siihen, koska näin sen.
Jaamme tarinamme, koska olemme ylpeitä siitä.
Siitä saa puhua tai olla puhumatta.
Se koskee silti kaikkia.
Tarinan kertominen on tärkeää,
muttei niinkään tapauksen itsensä vuoksi.
Se on tärkeä inhimilliseltä kannalta.
On tärkeää sanoa, että ihmiset ovat kokeneet tällaista.
On tärkeää asettua toisen asemaan.
Sitten voi valita eri suunnan, mutta se tekee meistä ihmisiä.
Jotkut tutkivat asioita.
Jotkut ovat mieluummin ajattelematta niitä.
Jotkut ovat ehkä löytäneet vastauksia.
Toisista tuntuu, etteivät palaset sovi yhteen.
Kaikki paikalla olleetkaan eivät usko tapahtuneeseen.
Sekin on oikeutettua.
Tässä maailmankaikkeudessa riittää vielä paljon tutkittavaa.
En ollut tajunnut, että tekoni voisivat vahingoittaa ympäristöä.
Viesti antoi minulle aivan uudenlaisen ymmärryksen -
paikastani maailmassa.
Se avasi silmäni.
Tajusin, miten kapeakatseinen olin ollut.
En ollut suostunut hyväksymään sitä mahdollisuutta,
että maailmassa voisi olla jotain, mitä en voi ymmärtää.
Useimmat esittävät kysymyksen: "Olemmeko yksin?"
Minusta kysymys kuuluu: "Keitä olemme?"
Joku tuolla jossain saattaa tarkkailla meitä.
Kenet hän näkee?
Kuusikymmentäkaksi koululaista sanoi nähneensä avaruusaluksia tuona päivänä.
Kymmenen vuotta myöhemmin John Mack kuoli rattijuopon yliajamana.
Mack ja monet muut pitivät juuri tätä kohtaamista -
koko 1900-luvun merkittävimpänä.
Tekstitys: Anne Aho