‫לאחר תצפית של עצם מוזר בשמי זימבבואה,‬
‫רשת זד.בי.סי. הוצפה‬ ‫בפניות מכל רחבי זימבבואה‬
‫המתארות עצם מעופף בלתי מזוהה.‬
‫- כיתה ג' -‬
‫אז באיזו שעה ביום האירוע הזה התרחש?‬
‫בשעת ההפסקה.‬
‫אפשר היה לראות אורות קטנים מהבהבים.‬
‫הישות הייתה…‬
‫במרחק כזה, ואפשר היה לראות פרטים.‬
‫וראיתי איזה…‬
‫איש.‬
‫והיו לו עיניים גדולות.‬
‫גבר שנראה רגיל, או שונה?‬
‫לא. הוא היה שחור לגמרי.‬
‫שחור לגמרי?‬ ‫-כן.‬
‫העיניים שלו היו צרות‬ ‫והייתה להן צורה מוזרה וכל זה.‬
‫מה הרגשת כשהוא הסתכל עלייך?‬
‫פחדתי.‬
‫נדמה שהוא הסתכל על כולנו.‬
‫עיניו הביטו בי וכאילו אמרו,‬ ‫"אני רוצה שתבואי איתי. אני רוצה שתבואי."‬
‫את חושבת שהילדים אומרים את האמת, או…?‬
‫לא, אני מעדיפה שלא לחשוב על זה.‬
‫אם אחשוב על זה, הלילה שוב לא אצליח לישון.‬
‫אני פוחד. אני מת מפחד. אני מבועת.‬
‫חשבתי שהחוצנים יתקפו אותי.‬
‫יתקפו אותך? ומה הם יעשו?‬
‫מה אם יחטפו אותנו?‬
‫משהו קרה לאנשים האלו.‬
‫אנחנו לא מבינים את זה, אבל משהו קרה.‬
‫והאנשים האלו אינם חולי נפש.‬ ‫הם פשוט לא חולי נפש.‬
‫היו יותר מ-60 ילדים שראו את מה שראיתי.‬
‫לא המצאנו שום דבר.‬
‫הסיפור הוא על האמת שיוצאת לאור.‬
‫אתה לא יודע מה זה יהיה.‬
‫אבל לבסוף האמת יוצאת לאור.‬
‫משחר ההיסטוריה‬
‫בני האדם ראו דברים בלתי מוסברים בשמיים.‬
‫האם אנחנו לבד ביקום?‬
‫איפשהו במאגר הנתונים‬ ‫יהיה משהו ששווה חקירה אמיתית.‬
‫לא הסתרנו דבר.‬
‫יש ספינות חלל בין-כוכביות.‬
‫חשבתי שזה חוצן, והיו לו עיניים גדולות.‬
‫קורה כאן משהו בעל חשיבות רבה,‬
‫וזה אותנטי ואמיתי.‬
‫- מפגשים מהסוג החוצני -‬
‫טוב, אני ראלף בלומנטל.‬
‫הייתי כתב ב"ניו יורק טיימס" במשך 45 שנה.‬
‫כעת אני פרילאנסר של ה"טיימס",‬ ‫אני כותב ספרים.‬
‫הסיכון הגדול ביותר בתחום הזה,‬
‫ונתקלתי בו בעצמי כשכתבתי עליו, הוא לעג.‬
‫זה לא במקרה. ה…‬
‫הממשלה שלנו, למרבה הצער…‬
‫בשנות ה-50, החליטה על מדיניות,‬
‫ללעוג לאנשים שראו עב"מים‬
‫וסיפקו סיפורים נפלאים.‬
‫והסטיגמה הזו שרדה עד היום.‬
‫ב-2017, ה"ניו יורק טיימס" פרסם‬ ‫סדרה של מאמרים פורצי דרך‬
‫שחשפו תוכנית סודית של הפנטגון,‬ ‫שעסקה בחקר עצמים מעופפים בלתי מזוהים.‬
‫- מאת ראלף בלומנטל -‬
‫אתה באמת לא יודע,‬ ‫כשאתה כותב משהו, כיצד זה ישפיע.‬
‫- הילות זוהרות ו"כסף שחור" -‬
‫ה"טיימס" פרסם את זה בעמוד הראשי‬ ‫ביום ראשון. זו הייתה רעידת אדמה.‬
‫- תוכנית העב"מים המסתורית -‬
‫הוספנו לכתבה סרטונים.‬
‫סרטונים של חיל הים,‬ ‫שלפני כן לא נחשפו לציבור.‬
‫הם היו בין הסרטונים הנצפים ביותר‬ ‫שפורסמו ב"ניו יורק טיימס".‬
‫ואתה יודע, אני לא אומר את זה,‬ ‫אחרים אומרים את זה.‬
‫אבל זה הפך את הנושא‬ ‫לנגיש יותר לתקשורת המיינסטרים‬
‫ולאנשים היה נוח יותר לדווח על זה.‬
‫אבל לא דיברנו על חוצנים,‬
‫והפנטגון לא מדבר על חוצנים. אז…‬
‫זה תחום שלא נכנסנו אליו,‬
‫מסיבה טובה, כי איך מתמודדים עם זה?‬ ‫כלומר, אתה ניגש לעורך שלך ואומר,‬
‫"יש לי סיפור על בחור‬ ‫שראה עב"ם בחצר האחורית שלו."‬
‫והעורך יצחק ויגיד, "טוב,‬ ‫תכתוב על זה 500 מילים, ושיהיה מצחיק."‬
‫אבל לאנשים שחוו מפגשים כאלו,‬ ‫זה לא היה מצחיק בכלל.‬
‫הם יודעים מה הם ראו.‬
‫אנשים ראו דברים שהם לא מבינים.‬
‫רק בגלל שאנו לא מבינים משהו,‬ ‫לא אומר שאיננו צריכים לדבר על כך.‬
‫- למי להאמין? -‬
‫- רואה, זימבבואה -‬
‫- בית הספר "אריאל"‬ ‫כניסה -‬
‫היה נהדר ללמוד ב"אריאל".‬
‫לא היינו בכיתה יותר מדי.‬
‫זו הייתה זכות גדולה לחוות…‬
‫לנסוע לבי"ס ולראות ג'ירף.‬
‫אתה יודע…‬
‫- אמה‬ ‫תלמידה לשעבר -‬
‫יש שמורת טבע ליד בית הספר שלך,‬ ‫ליד התיכון שלך.‬
‫אבל איפה הכובעים?‬
‫המורים היו אנשי חינוך רציניים.‬
‫אינכם אמורים לחבוש כובעים?‬
‫היינו קהילה, ובהחלט יכולנו לבטוח‬ ‫בכל המבוגרים שהיו סביבנו,‬
‫אם במורים, אם במתנדבים.‬
‫כולם גרמו לנו…‬
‫להרגיש בטוחים ולהרגיש מחוברים.‬
‫כבר יש לו חברים?‬
‫איפה?‬
‫בית הספר "אריאל" היה משפחה שנייה.‬
‫למדתי בבית הספר "אריאל",‬ ‫שהוא בית ספר פרטי טוב.‬
‫- טאפפו‬ ‫תלמיד לשעבר -‬
‫לרוב חונכתי לקרוא בתנ"ך.‬
‫להבין דברים מנקודת מבט נוצרית.‬
‫גם אחי הלך בדרך הזו.‬
‫אני יודע שזה השפיע על מה שחוויתי,‬
‫לראות ולתפוס את זה בדרך מסוימת.‬
‫למה אנחנו כאן היום?‬
‫כדי לשמוע את הצד שלי בסיפור.‬
‫מהו הצד שלך בסיפור?‬
‫- קודזנאי‬ ‫תלמיד לשעבר -‬
‫כנראה שמה שראיתי, נכון?‬
‫באותו יום.‬
‫כנראה שאספר לעולם.‬
‫איפה תרצה להתחיל?‬
‫- 16 בספטמבר, 1994 -‬
‫אז היינו בהפסקה.‬
‫אני הייתי בכיתה ו'.‬
‫והמורים יצאו לפגישת צוות זריזה.‬
‫אז סלמה ואני הסתובבנו באזור שמחוץ לביה"ס.‬
‫ואני זוכרת שהיה אור בהיר,‬
‫ממש קרוב, מעל הדשא.‬
‫סלמה ואני אמרנו, "מה זה?"‬
‫זה היה מאוד מבריק ובהיר.‬
‫לפעמים ראית אותו ולפעמים לא.‬
‫כאילו שעינינו תעתעו בנו.‬
‫- סלמה‬ ‫תלמידה לשעבר -‬
‫ואז חברתי אמה ואני, אנחנו…‬
‫היא באה ונעמדה לידי.‬
‫ראיתי…‬
‫עצם מרחף. הוא היה די גדול.‬
‫והיו יצורים קטנים מסביבו.‬
‫ונראה כאילו הם החליפו חלליות.‬
‫הן היו כמו נמלים.‬
‫עשו מה שצריך, מה שזה לא היה.‬
‫בדיוק כאן היו הספינות.‬
‫אחת… הייתה אחת גדולה.‬
‫כן, בערך משם, עד ל…‬
‫כאן.‬
‫ואז בקוטר.‬
‫דיסק כסוף ומבריק‬
‫עם אורות.‬
‫בחלק התחתון שלו היו אורות, זה היה כמו…‬
‫וראיתי מעין דלת.‬
‫ואז לפתע הוא היה שם.‬
‫הוא היה ממש מולנו.‬
‫מצמצתי ואז ראיתי את הישות, פחות מ…‬
‫במרחק של מטר או שניים ממני.‬
‫הישות הייתה…‬
‫לא יותר מהמרחק הזה.‬
‫אפשר היה לראות פרטים.‬
‫וזה היה יום בהיר,‬ ‫אז אי אפשר היה לטעות במה שראינו.‬
‫הבגדים היו שחורים.‬
‫צמודים מאוד לעור.‬
‫כמו חליפת צלילה.‬
‫כמו חליפות לצלילה במעמקי הים.‬
‫והיה לו ראש גדול מאוד.‬
‫אליפטי, עם סנטר מחודד שירד ככה.‬
‫היו לזה עיניים גדולות.‬
‫זה כל מה שראיתי, עיניים גדולות.‬
‫איפה ראית…?‬ ‫-וגוף שחור.‬
‫עיניים ענקיות…‬
‫שאי אפשר שלא להביט עליהן.‬
‫וברגע שהיה בינינו קשר עין‬
‫כל מה שהיה סביבנו, פשוט…‬
‫נעלם.‬
‫מה הפחיד אותך?‬
‫הרעש.‬
‫איזה רעש?‬
‫הרעש ששמענו באוויר.‬
‫שמעת רעש באוויר?‬ ‫-כן.‬
‫מה זה היה?‬ ‫שאגה, זמזום או המהום? איזה מין רעש?‬
‫זה היה כאילו שמישהו ניגן בחליל.‬
‫הוא לא נגע בי פיזית.‬
‫אבל הרגשתי שבאמצעות המבט‬ ‫הוא נגע בכל חלק בגופי.‬
‫ואז התחלתי…‬
‫להרגיש מסרים.‬
‫הרעיונות פשוט עברו לתוכי, לתוך הקיום שלי.‬
‫הוא לא דיבר, זה היה…‬
‫כמעט…‬
‫טלפתי. זו הייתה הרגשה של…‬
‫הייתי מוצפת בהרגשה של…‬
‫כמה חשובה הסביבה.‬
‫עלינו לוודא שהסביבה‬ ‫היא בראש סדר העדיפויות שלנו,‬
‫ושכולנו נעשה את הבחירות הנכונות‬ ‫עבור הסביבה שלנו.‬
‫אנו זקוקים לאוויר נקי, לצמחים יפים‬ ‫ולאדמה נקייה, כדי שנחיה ונשגשג.‬
‫מחיות ועד לצמחים,‬
‫פשוט כל מה שמסביבנו.‬
‫אני חושבת שהם רוצים שאנשים…‬
‫ידעו שאנחנו למעשה פוגעים בעולם הזה,‬
‫ואסור לנו להיות "טכנולוגטים" מדי.‬
‫אני לא חושבת שהצלחתי לומר‬ ‫את המילה "טכנולוגיה"‬
‫כשהייתי בגיל ההוא, ואני זוכרת ש…‬
‫אנשים ראיינו אותי ואמרתי דברים כמו,‬
‫"אל תהיו 'טכנולוגטיזים' מדי", או…‬
‫המסר היה ברור מאוד.‬
‫שטכנולוגיה לא עומדת…‬
‫שהיא רק תלך ותתפתח,‬
‫והיא לא תועיל לבני אדם.‬
‫איך זה הועבר אלייך?‬
‫במילים?‬ ‫-בתודעה שלי, אני חושבת.‬
‫במה?‬ ‫-התודעה שלי אמרה לי.‬
‫אז התודעה שלך אמרה לך?‬ ‫-כן, זה נכנס לי לראש.‬
‫מעולם לא הרגשתי תחושה כזו של…‬
‫חיבור.‬
‫חבל שמה שקרה כתוצאה מזה‬
‫לא היה כל כך שליו ו…‬
‫ונחמד.‬
‫הייתי כאן לאחרונה לפני 20 שנה, ואולי יותר.‬
‫כשסיימתי את בית הספר "אריאל".‬
‫כעת אני זוכר למה אימי רצתה שאלמד כאן.‬
‫להיות כאן בטבע, זה פשוט…‬
‫כל כך נפלא.‬
‫- דאלין‬ ‫תלמיד לשעבר -‬
‫ראית את העב"ם?‬
‫לא ראיתי את העב"ם.‬
‫המצאתי את כל הסיפור.‬
‫אז חבר שלי ואני דיברנו…‬
‫איך להבריז משיעורי שונה.‬
‫כמה מחברינו היו ילידי זימבבואה,‬
‫ושפת האם שלהם הייתה שונה.‬
‫חבל שלא השקעתי בזה, כי…‬
‫השונה שלי לא טובה, וחבל שכך.‬
‫רציתי להבריז משיעורי שונה בכל הזדמנות.‬
‫היה לנו רעיון מטורף שלא היה צריך להצליח.‬
‫פעם… אי אפשר לראות עכשיו,‬ ‫אבל פעם היה שם סלע.‬
‫סלע מבריק מאוד, הוא זרח בשמש.‬
‫אז הצבעתי עליו ואמרתי,‬ ‫"הנה חללית, הנה חוצן."‬
‫תלמידי כיתות א' ו-ב' אמרו, "באמת?"‬ ‫אמרתי, "כן, חוצנים."‬
‫בתוך חצי שעה, כל הילדים דיברו על זה.‬
‫כל הילדים התרוצצו, הייתה התרגשות בביה"ס.‬
‫אולי זה לקח אלפית שנייה.‬
‫אולי זה לקח עשר דקות.‬
‫אני רק יודעת שכשסופסוף הצלחתי‬ ‫להרפות מידה של אמה,‬
‫היה כאוס בגינת המשחקים.‬
‫היו 60 ילדים…‬
‫שראו את מה שראיתי.‬
‫נמוך, זרועות ארוכות.‬
‫ראש מוזר וירוק בצורת אליפסה.‬
‫עיניים גדולות.‬
‫ואני מת מפחד. אני מבועת.‬
‫אולי בגלל שהסלע נצנץ, או… אני לא יודע.‬
‫אבל בהחלט לא היו שם חוצנים.‬
‫"מה אם קרן לייזר תחתוך את ראשנו?"‬ ‫כל מיני דברים כאלו.‬
‫אבל הייתי בפניקה.‬
‫למה שחוצנים יגיעו לבי"ס, יתרוצצו שם,‬
‫ולא יצרו קשר עם אף אחד?‬
‫הם עברו גלקסיות.‬
‫לא תיקח את הסיכון,‬
‫לאחר שהגעת ממרחקים, כדי לדבר עם ילדים.‬
‫לא ניסיתי לגלות, "טוב, מה יקרה עכשיו?"‬
‫או, "למה הם כאן?"‬
‫אני לא זוכר שהבטתי לאחור…‬
‫כי הייתי מבועת.‬
‫לא האמנתי למראה עיניי.‬
‫ראיתי את כל האנשים האלו‬ ‫פשוט מצביעים על סלע ואומרים שזה עב"ם.‬
‫ככה זה עם ילדים, הם משחקים בדמיון.‬
‫ובמהרה הם באמת האמינו בזה.‬
‫זה בהחלט לא היה סלע.‬
‫אני יודע איך סלע נראה.‬
‫כל אחד יכול לומר, "מה עוד זה יכול להיות?‬
‫"אולי זה, ואולי זה…"‬
‫אני לא יודע, לא נגעתי בזה.‬
‫אבל זה בהחלט לא היה סלע.‬
‫כן.‬
‫אם זה היה קורה,‬ ‫לא הייתי עומד שם, מביט בסלע ומצביע עליו.‬
‫הייתי מתקדם לעבר החוצן.‬
‫הייתי מתקרב לחללית.‬
‫כי מתי תקבל הזדמנות כזו?‬
‫להתקרב לחוצן באופן פיזי.‬
‫הרבה אנשים התווכחו איתי.‬
‫אמרו לי שאני שקרן, אמרו לי כל מיני דברים.‬
‫אבל אני חייב להיות כן עם עצמי, קודם כל.‬
‫והאמת שלי היא שלא היו חוצנים.‬
‫האמת שלי היא שזו הייתה שמועה שנפוצה,‬
‫ואתם מאמינים שראיתם משהו.‬
‫אני מתנצל על כך שחשפתי את הבולשיט שלכם.‬
‫אבל מצטער, עליי להיות כן.‬
‫אין לי ספק לגבי מה שראיתי באותו יום. אני…‬
‫מעולם לא פקפקתי במה שראיתי.‬
‫האמת היא שילדים משקרים.‬
‫הם לא תמימים כפי שאנו רוצים להאמין.‬
‫"אתה אומר ש-60 אנשים שיקרו?"‬
‫כן. 60 אנשים שיקרו.‬
‫- אוניברסיטת הארוורד -‬
‫השנה היא 1994.‬
‫סיימתי לטפל בתביעה גדולה ראשונה‬ ‫בגין הטרדה מינית, כנגד הכנסייה הקתולית.‬
‫ישבתי במשרד שלי וקיבלתי טלפון,‬
‫מעו"ד ידוע ממערב ארה"ב.‬
‫- אריק מקליש‬ ‫עו"ד -‬
‫הוא אמר לי, "אריק, יש לי תיק בשבילך."‬
‫הוא אמר לי שמדובר‬ ‫בפרופסור מהארוורד שמאמין בחוצנים.‬
‫הוא היה מנהל המחלקה הפסיכיאטרית‬ ‫בבי"ח "קיימברידג'",‬
‫הוא זכה בפרס פוליצר.‬
‫הוא הקים את ביה"ח הפסיכיאטרי‬ ‫לאשפוז יום הראשון מסוגו בארץ.‬
‫הוא עשה עבודה מצוינת,‬
‫וכעת הוא טוען שיש תופעה‬ ‫שקשורה לחוצנים ואינה מובנת לנו.‬
‫אמרתי, "הוא כנראה זקוק‬ ‫לעזרה פסיכיאטרית רצינית."‬
‫אבל אמרו לי שהוא פרופסור בעל קביעות,‬
‫ושעומדים להתחיל בהליך משפטי סודי‬
‫בוועדה בהארוורד,‬ ‫כדי לבטל את הקביעות שלו.‬
‫נאמר לי שזו הפעם הראשונה שזה קרה‬
‫ב-350 שנות קיומה של אוניברסיטת הארוורד.‬
‫זה סקרן אותי.‬
‫זה בחור שצריך לקחת ברצינות.‬
‫הוא זכה בפרס פוליצר.‬
‫הוא הקים מאפס‬ ‫את המחלקה הפסיכיאטרית בבי"ח "קיימברידג'"‬
‫ומהווה מקור גאווה להארוורד‬ ‫בתחום בתי החולים הלימודיים.‬
‫בדרך כלל, בפסיכיאטריה…‬
‫- ד"ר ג'ון מאק‬ ‫פסיכיאטר מהארוורד -‬
‫אם מטופל פונה אליך‬ ‫ומדווח שיצר קשר עם חוצנים,‬
‫ניתן להניח כמעט באופן אוטומטי, אני חושב,‬
‫שזה ככל הנראה אדם פסיכוטי.‬
‫זו הייתה התגובה הראשונית שלי,‬ ‫כששמעתי לראשונה על מקרה מסוג שכזה.‬
‫ג'ון ראיין יותר מ-150 אנשים‬ ‫שטענו שנחטפו על ידי חוצנים.‬
‫דיברתי עם כ-70 מהם.‬
‫והם סבלו קשות…‬
‫בגלל שאיש לא הקשיב להם.‬
‫אנשים טענו שהם פסיכוטיים.‬
‫ג'ון חשב שהם לא חולי נפש…‬
‫אלא עברו טראומה.‬
‫לפי מה שאני מבין, וזה מבוסס לחלוטין,‬
‫לאחר שעבדתי עם 90 אנשים כאלו…‬
‫אין מחלה פסיכיאטרית שגורמת לכך.‬
‫אם הם מתארים משהו,‬
‫שדומה מאוד למה שאחרים מתארים‬
‫ואנו מזלזלים בהם ואומרים, "זה לא קרה"…‬
‫מה כן קרה? מה כן התרחש?‬
‫זה מה שג'ון אמר.‬
‫ניגשת לזה עם רצון להאמין?‬
‫או שהיית ספקן גדול?‬
‫הייתי ספקן גדול. מבחינתי, זה לא ייתכן.‬
‫זה לא משהו אפשרי.‬
‫לא ייתכן שקיים יצור תבוני כזה ביקום שלנו.‬
‫חייב להיות משהו שונה שיסביר את הדבר הזה,‬ ‫אז יש לגלות במה מדובר.‬
‫יש לחקור בקפידה את כל ההיבטים,‬ ‫זה מה שאני רוצה לראות.‬
‫ג'ון הפך לסלבריטאי.‬
‫הוא הופיע בכל תוכניות האירוח,‬
‫בחליפה מקומטת ועניבה מוכתמת.‬
‫בארבע השנים האחרונות,‬ ‫ד"ר מאק חקר כ-100 מטופלים‬
‫שטענו שהם נחטפו על ידי חוצנים.‬
‫ד"ר מאק הוא פרופסור מכובד‬ ‫שמלמד באוניברסיטת הארוורד.‬
‫פסיכיאטר מהארוורד.‬ ‫-פסיכיאטר מהארוורד.‬
‫הוא היה רהוט.‬
‫והארוורד…‬
‫הם לא הצליחו לסבול‬
‫את העובדה שג'ון הופיע בטלוויזיה,‬
‫והארוורד מקושרת למשהו מאוד שנוי במחלוקת.‬
‫יש כאן דפוס,‬ ‫ובתור פסיכיאטר, איני יכול להסביר אותו.‬
‫טוב. כשנשוב,‬ ‫שרון תספר לנו על האימה שהיא חשה…‬
‫כשהיא חוותה מפגש עם חוצן.‬
‫בהארוורד האשימו את ג'ון ברשלנות מקצועית.‬
‫הם טענו שג'ון לא היה צריך לקבל‬ ‫את המטופלים האלו מבלי לטפל בהם,‬
‫באמצעות תרופות או בטיפול פסיכיאטרי מקיף.‬
‫שהמטופלים האלו פסיכוטיים.‬
‫ובכך שהוא הקשיב להם,‬
‫ולא זלזל בחוויה שהם טענו שעברו…‬
‫ג'ון הזיק להם.‬
‫מאות אלפי אנשים מכל רחבי הארץ,‬
‫ממקומות שונים, אולי אפילו מיליוני אנשים,‬
‫עברו חוויות דומות מאוד.‬ ‫הם לא מכירים זה את זה.‬
‫הפרטים שהם מתארים לא פורסמו בתקשורת.‬
‫אין להם מה להרוויח מזה,‬
‫הם מתביישים בכך. זה דבר ראשון.‬
‫שמעתי גם שזה קרה‬ ‫לילדים בני שנתיים או שלוש,‬
‫זה פוסל את ההסבר האישיותי.‬
‫וכפי שנאמר קודם,‬
‫האנשים שנחקרו לא סובלים מבעיה פסיכיאטרית.‬
‫אז מתנהגים כך רק כתוצאה מחוויה אמיתית.‬
‫הוא סיכן את הקריירה המקצועית שלו.‬
‫את הרישיון שלו לעסוק ברפואה.‬
‫ג'ון אמר, "אני לא אוותר.‬ ‫אני אעמוד בפניהם."‬
‫משהו בלתי מוסבר קורה כאן.‬
‫צריך לראות את זה באופן מציאותי,‬ ‫ולא ללעוג לו…‬
‫אז ג'ון נסע לרואה, זימבבואה.‬
‫כדי להוכיח שמשהו משמעותי קרה לאנשים האלו.‬
‫ושעלינו לשמור על ראש פתוח,‬
‫ולא להיות מוגבלים לעולם החומרי.‬
‫טוב, כמה מהם למעשה אמרו שהם…‬
‫מה קרה?‬
‫עבדתי על כתיבת ספר על ג'ון מאק.‬
‫למעשה, זה לקח לי 17 שנים, מתחילתו עד סופו.‬
‫וזה מה שסקרן אותי,‬ ‫שג'ון מאק סיכן את הקריירה שלו.‬
‫כדי לחקור את…‬ ‫מה שאני מכנה, נושא ידוע לשמצה.‬
‫תוכלו לומר, "ובכן, אין הוכחות מדעיות."‬
‫ובכן, אין כאלו. אבל מאק התעסק בתחום שבו…‬
‫אין אף הוכחות מדעיות.‬
‫אני לא מחפשת חיבה. זה לא תפקידי.‬
‫זו לא תחרות פופולריות.‬
‫עליי לנהל בית ספר טוב‬
‫עם מוניטין טוב, וזה…‬
‫זה מה שאני עושה.‬
‫שואלים מדוע אני כאן 33 שנים.‬
‫אולי כי אני עצלנית. לא יודעת.‬
‫- ג'ודי בייטס‬ ‫מנהלת -‬
‫קמה, מתלבשת, מגיעה.‬
‫כך צריך לעשות, גם אם לא בא לך…‬
‫מדי יום.‬
‫אם אני רוצה לבוא ואם לא…‬
‫אני שם, כי זו חובתי.‬
‫אני מנהלת בית ספר נוצרי,‬ ‫אבל יש לי אמונה משלי.‬
‫אני לא הולכת לכנסייה כדי למצוא את אלוהים,‬ ‫אני יודעת שהוא שם.‬
‫הוא מודע לבעיות שלי.‬
‫יש בחיים דברים שאין צורך לפקפק בהם,‬ ‫צריך פשוט לקבל אותם.‬
‫וכך אני נותנת לזה להיות.‬
‫זה מוקלט?‬
‫כן, אני מרגישה כמו ילדה.‬
‫- ליסיל‬ ‫תלמידה לשעבר -‬
‫כן… מפרה את חוקי ביה"ס.‬
‫אם גברת בייטס תגלה, היא תהרוג אותי.‬
‫את מנסה לנהל חיים נורמליים ולהתקדם הלאה.‬
‫אבל החוויה הזו תמיד פותחת מחדש את שעריה.‬
‫שמעתי את הילדים…‬
‫את שאר הילדים צועקים, בוכים.‬
‫אבל הרגשתי שאני‬ ‫נמשכת פנימה על ידי ישות כלשהי.‬
‫אני זוכרת שראיתי…‬
‫עיניים גדולות ושחורות.‬
‫ו…‬
‫אני לא יודעת אם זה היה טלפתי, לא יודעת.‬
‫אבל המסר שקיבלתי, המסר שאני זוכרת, היה…‬
‫שאנו מזיקים לכדור הארץ.‬
‫אבל כשהיינו ילדים, אנחנו לא ממש…‬
‫לא דיברנו על דברים כאלו, אלא רק…‬
‫הדחקנו את זה והמשכנו הלאה.‬
‫זה היה מאוד טראומטי.‬ ‫בפעם הבאה שדיברנו על כך,‬
‫זה היה כשג'ון מאק ביקש ממני‬ ‫לתאר את מה שראינו.‬
‫הרגשתי שאני יכולה לדבר איתו.‬
‫הרגשתי שהוא האמין למה שראינו.‬
‫פרופסור מאק,‬ ‫הגעת לזימבבואה לפני עשרה ימים.‬
‫מה דעתך, לאחר ששוחחת‬ ‫עם הילדים מבית הספר "אריאל"?‬
‫במהלך היומיים האלו ניסיתי לשמור‬ ‫על ראש פתוח, למקרה שהילדים האלו…‬
‫נסחפים בדמיון של אחד מהם‬
‫ואז מספרים סיפור, או משהו כזה.‬
‫ראיינו כתריסר ילדים באופן נפרד.‬
‫הוא היה אחד הכתבים האחרונים‬ ‫שהגיעו לבית הספר.‬
‫צוותי חדשות מכל העולם באו לדבר איתנו,‬
‫ולא לקחו אותי…‬
‫ברצינות.‬
‫מה הייתה ההשפעה כשהבטת בעיניים ההן,‬ ‫או כשהעיניים הביטו בך?‬
‫איך זה השפיע עלייך?‬
‫מפחיד.‬ ‫-זה היה מפחיד?‬
‫אולי עכשיו יבינו את סיפורי ויקשיבו לי,‬
‫ויעזרו לי להבין את מה שעובר עליי.‬
‫אימא מכסה אותי לפעמים.‬
‫היא מכסה אותך ואת מיד נרדמת?‬
‫או שאת נשארת ערה וחושבת לזמן מה?‬
‫אני נשארת ערה‬ ‫ואני נבהלת מכל רעש אני שומעת.‬
‫את עדיין פוחדת בלילות?‬ ‫-כן.‬
‫כן. ומה מדאיג אותך עכשיו בלילות?‬
‫אני דואגת שהאיש עדיין…‬
‫מסתכל עליי, והוא…‬
‫יהרוג אותי.‬
‫אימך יודעת שאת מודאגת?‬ ‫אמרת לה שאת מודאגת?‬
‫לא. היא כנראה לא תאמין לי.‬
‫מה ישכנע אותך שאת מוגנת?‬
‫אני לא יודעת.‬
‫איך תרגישי פחות מודאגת?‬
‫האיש.‬
‫הוא תמיד במחשבות שלי.‬
‫הוא לא יוצא לך מהמחשבות?‬ ‫-כן.‬
‫ואיך…‬
‫איך תהיי פחות מודאגת?‬ ‫יש משהו שהאיש יכול לעשות?‬
‫לא.‬
‫אז הגיע בחור.‬ ‫אני זוכר שהוא היה מאוד גבוה ו…‬
‫אטי ומחושב.‬
‫הוא באמת…‬
‫הקשיב.‬
‫תספרי לי מה קרה באותו יום.‬
‫כלומר, היית בחוץ, כנראה, בהפסקה. נכון?‬
‫כן.‬
‫ומה היה הדבר הראשון ששמת לב אליו?‬
‫הלכנו לקצה התחתון של גינת המשחקים.‬
‫"היי, תגיד לי, מה ראית?"‬
‫"מה הרגשת?" אתה מבין?‬
‫"הייתה לך תחושה שהם תקשרו איתך?"‬
‫אני זוכר את השאלות האלו.‬
‫ואז כן, הם נתנו לנו כמה דפים…‬
‫כמה גירים ואמרו,‬ ‫"תציירו את מה שראיתם." כן? וציירתי.‬
‫אני מצייר את החללית.‬
‫היו כמה אורות.‬
‫הזרועות היו ארוכות או קצרות,‬ ‫בהשוואה לשלנו?‬
‫ארוכות. די ארוכות.‬
‫די ארוכות.‬
‫טוב, אבל ראית שיער?‬
‫כן, השיער היה כמו של מייקל ג'קסון.‬
‫והייתה להם חליפה שחורה, כזאת.‬
‫עיניים גדולות, טוב.‬
‫- עיניים שחורות וגדולות -‬
‫ציירת אישונים, היו אישונים? או רק שחור?‬ ‫-כן, אישונים לבנים.‬
‫עיניים גדולות משלנו.‬
‫מה קרה אז?‬
‫זה היה בסוף ההפסקה.‬
‫ואז חזרנו לכיתה,‬
‫סיפרנו למורה שלנו.‬
‫אבל אף מורה לא האמין לנו.‬
‫הם לא האמינו לכם? באמת?‬
‫כן.‬ ‫-אבל כולכם סיפרתם את אותו הסיפור.‬
‫המורים לא האמינו לנו.‬
‫בכלל.‬
‫הם חשבו שאולי ראינו…‬
‫משהו, אבל הם לא האמינו‬ ‫שאלו היו ישויות ו… אתה יודע,‬
‫הדבר האליפטי ההוא שראינו.‬
‫ניסינו להתעלם מזה בהתחלה.‬
‫- קולין מאקי‬ ‫מנהל (1994) -‬
‫והמשכנו כרגיל.‬
‫אני לא זוכרת שדיברנו עם הילדים על כך.‬
‫התמודדנו עם משהו שהיה חדש לנו.‬
‫אז את נצמדת למה שאת מכירה בכיתה שלך.‬
‫אני גרה כאן, בבית הספר.‬
‫- ג'ודי בייטס, 1994 -‬
‫אני מנסה שלא לחשוב על זה.‬
‫כי אם כן, לא אישן בלילות.‬
‫אז את לא ישנה בלילות.‬ ‫-נכון.‬
‫היו לי הרבה לילות ללא שינה מאז שזה קרה.‬
‫אני מנסה שלא לחשוב על זה.‬
‫אחד הדברים הראשונים שאמרו לנו,‬ ‫זה שהיה שם גנן שעסק בגינון.‬
‫"ואני לא רוצה שתדברו על זה יותר."‬
‫אני עדיין סקפטית לגבי הילדים,‬ ‫כי אני חושבת שהם מסוגלים…‬
‫לשכנע את עצמם במה שהם ראו.‬
‫ולהתרגש בינם לבין עצמם.‬
‫איך הם ידעו מה אנחנו ראינו?‬
‫וזה לא היה גנן.‬
‫הם לא ראו שום דבר.‬ ‫אני חושב שמישהו המציא סיפור דמיוני,‬
‫שאותו הם יצרו. זו ההרגשה שלי.‬
‫כשאתה עובד עם ילדים זמן רב, כמוני,‬ ‫עליך להיות זהיר מאוד,‬
‫בדרך שבה אתה מפרש‬ ‫את מה שהם למעשה אומרים לך.‬
‫הם אנשים בפני עצמם‬ ‫ועליהם לבחור במה הם רוצים להאמין.‬
‫אולי הם באמת מאמינים שהם ראו את זה.‬
‫אבל צר לי לומר שזה לא קרה,‬
‫והם משקרים לעצמם.‬
‫ייתכן ששיקרתי פעם או פעמיים,‬ ‫אבל שאר האנשים ממשיכים בסיפור עבורי.‬
‫שישים ילדים שיקרו?‬
‫שיקרו לגבי מה שהם ראו?‬
‫או שחבריהם רימו אותם?‬
‫זו קבוצה די גדולה.‬
‫אם אוכל להשיג חמישה בני 16 שיעידו‬
‫שמורה או כומר התעלל בהם…‬
‫זו ראיה חזקה מאוד, ואנצח במשפט.‬
‫טוב, אז כל 60 האנשים‬
‫מתארים את אותה החוויה…‬
‫למה שנזלזל בזה?‬
‫ראיה שכזו היא חזקה מאוד בתחום המשפטי.‬
‫בבית המשפט מתחשבים בעדות ראייה.‬
‫אנשים מורשעים ברצח בשל עדות ראייה,‬
‫הם נידונים למוות ומוצאים להורג‬ ‫בשל עדות ראייה.‬
‫מאק אמר, "זה המקצוע שלי, אני פסיכיאטר.‬
‫"אני מדבר עם אנשים כל הזמן‬ ‫ומסוגל לשפוט מתי הם דוברי אמת,‬
‫"ומתי לא, כשהם ממציאים סיפור."‬
‫אז כשאנשים סיפרו למאק‬ ‫את הסיפורים שלהם, תיארו אותם…‬
‫זה היה, לדבריו, באפקט המתאים.‬
‫במילים אחרות, הם מביעים‬ ‫את האימה שהם חשו באותה עת.‬
‫והוא היה בטוח,‬
‫שזה לא משהו שאנשים ממציאים בקלות.‬
‫תשמעי, קשה לי עם זה.‬ ‫-למה?‬
‫כי אני לא רוצה להאמין בזה… באמת שלא.‬
‫האנשים האלו הביעו ברגש עז,‬
‫חוויה כל כך משמעותית וחזקה, בפחד גדול,‬
‫וכפסיכיאטר, רק חוויה אמיתית מסופרת כך.‬
‫חבל שלא דיברו איתנו יותר,‬ ‫או באמת שאלו אותנו שאלות, או…‬
‫גרמו לנו להרגיש‬
‫שאנחנו לא כל כך משוגעים.‬
‫לא יכולתי לדבר על זה בביתי,‬
‫כי אבא שלי לא רצה לדעת מה קורה.‬
‫הוא לא רצה שהסטיגמה הזו תדבק בו.‬
‫ההורים שלי פשוט אמרו, "לא. לא ראית את זה."‬
‫פחדנו שירביצו לנו.‬
‫לא משנה במה אנחנו מאמינים.‬
‫- שיחה של מאק והמורים -‬
‫העניין הוא החוויות שלהם ואיך ש…‬
‫המבוגרים שמסביבם מגיבים לחוויות שלהם.‬
‫ואני חושב ש…‬
‫זה אחד העקרונות החינוכיים הבסיסיים.‬
‫לא משנה מהי ההשקפה שלכם‬ ‫על פוליטיקה ועל דעות קדומות,‬
‫עליכם לתת הזדמנות לרעיונות‬
‫ולאפשר תקשורת פתוחה‬ ‫באמצעות הבעת רגשות ומחשבות.‬
‫איבדתי חברים בגלל זה.‬
‫הייתי המשוגעת,‬
‫שלא הניחה לעובדה שזה לא היה גנן.‬
‫כי הייתי זו שאמרה שזה קרה.‬
‫אז הייתה הרבה סטיגמה בשלב ההוא.‬
‫בדרך כלל לא נראה בטלוויזיה אנשים,‬
‫שמביעים טענות כה מוזרות.‬
‫למען האמת, הסיפורים שלהם‬ ‫באמת נשמעים ממש משוגעים.‬
‫במובנים רבים, החוויה עצמה‬ ‫הייתה פחות טראומטית מההשלכות שלה.‬
‫ההשלכות היו קשות.‬
‫זה ממש השפיע על אנשים מסוימים, אתה יודע,‬
‫ולכן נשאלת השאלה…‬
‫האנשים האלו,‬ ‫היו להם בעיות פסיכולוגיות לפני כן?‬
‫או שהחוויה מאותו היום, השקרים שלהם,‬
‫האם זה יצר בעיות פסיכולוגיות לאנשים האלו?‬
‫בארבע שנותיה של התוכנית שלנו‬
‫מעולם לא דיברנו על חוצנים.‬ ‫למען האמת, הסיבה היא…‬
‫רבים מאיתנו ספקנים.‬
‫בהתחלה חיפשתי, חקרתי, שאלתי אנשים.‬
‫עד לשלב שבו…‬
‫בשלב מסוים הם הביעו עוינות.‬
‫העוינות הגדולה ביותר הגיעה‬ ‫מכומר של בני נוער. הוא כעס מאוד.‬
‫הוא אמר, "לא. חוצנים לא קיימים."‬
‫הוא ממש ניסה לשכנע אותי‬ ‫שלא לשאול את השאלות האלו.‬
‫והייתה לי הרגשה חזקה יותר שאני משוגע.‬
‫למה אנו מתייחסים לאנשים כמשוגעים‬ ‫ומשפילים אותם,‬
‫אם הייתה להם חוויה עם ישות אחרת,‬
‫עם יצור תבוני שעליו הם מספרים?‬
‫למה כולם נחשבים למשוגעים‬ ‫אם יצור תבוני מגיע אליהם,‬
‫וזה באמת מה שהם חווים?‬
‫כשאת ילדה,‬
‫ולא מאמינים לך לגבי משהו באמת חשוב…‬
‫זה אומר שכשדברים חשובים אחרים קרו לי,‬
‫או כשהחיים פשוט קרו…‬
‫היה לי מאוד קשה‬
‫להיפתח בפני מישהו אחר‬
‫ולספר על דברים שקרו.‬
‫אנשים אמרו לי ללכת לייעוץ,‬ ‫או לדבר עם מישהו על הדברים האלו.‬
‫איני עושה זאת, כי…‬
‫האם יאמינו לי?‬
‫האם שוב אצטרך להילחם על…‬
‫"זה מה שקרה"?‬
‫אנשים שעברו חוויות כאלו מדברים בכנות.‬
‫לא ידוע מהו מקור החוויות האלו, אבל…‬
‫חשוב לקבל את הכנות שלהם‬
‫לגבי משהו עוצמתי מאוד שקרה להם.‬
‫ועדיין, למה זה כל כך יוצא דופן, כש…‬
‫אנו מאמינים באלוהים ובכל מיני רוחות?‬
‫ועדיין, יש משהו בסיפור הזה,‬
‫שמתגבש למשהו שהוא זר לנו.‬
‫לפי מה שהבנתי, יש אנשים כעת,‬ ‫כולל מנהלת בית הספר…‬
‫שזוכרים את אותה החוויה.‬
‫אני לא יודעת מתי עברתי את החוויה הזו.‬
‫אבל זה היה אחרי מה שהילדים ראו,‬ ‫ולפני שפרופסור מאק הגיע.‬
‫אבל לא דיברתי על זה.‬
‫זה היה בלילה, בחדר השינה.‬
‫ואז…‬
‫נלקחתי לתוך כלי הטייס.‬
‫על מיטה צרה.‬
‫זה מצחיק, כי אני די שמנה.‬
‫כאילו, "אלוהים, אני מקווה שלא אפול מזה."‬
‫זה היה מאוד צר.‬
‫יש אנשים קטנים סביבך.‬
‫אנשים… חוצנים.‬
‫הם אמרו, "אל תסתכלי למעלה."‬
‫כמובן שהסתכלתי, כי כזאת אני.‬
‫הם החדירו משהו לטבור שלי.‬
‫ייתכן שזה היה שבב.‬
‫ואז היה הבזק אור והם נעלמו.‬
‫זה נשמע כמו סרט, לא?‬
‫אבל לא. זו החוויה שלי ולא עניינו של איש,‬
‫התמודדתי בשקט לבדי.‬
‫זה לא עזר, כי לבסוף לקחתי פרוזק.‬
‫לא הייתי מאושרת בביה"ס.‬
‫ו…‬
‫חשבתי, "כן, אולי לא אשאר כאן יותר."‬
‫בשלב מסוים רציתי להתאבד, אולי.‬
‫אני לא יודעת.‬
‫אבל לא היה מצב שאני…‬
‫הייתי מדברת על זה עם פרופסור מאק,‬ ‫או עם כל אחד שהגיע.‬
‫שמרתי על פרופיל נמוך.‬
‫ואז הם חזרו, ושאלו אם אני רוצה לבוא איתם.‬
‫כי הייתי אומללה.‬
‫אמרתי, "לא."‬
‫הם חזרו בפעם השלישית והאחרונה.‬
‫הם אמרו, "אנחנו עוזבים,‬ ‫זו ההזדמנות האחרונה שלך. תבואי איתנו?"‬
‫אמרתי, "לא. אני חייבת לעשות‬ ‫את מה שלמדתי לעשות."‬
‫ושלא עוזבים פרויקט. נשארים עד הסוף.‬
‫אתה בסדר? שלום, מה שלומך?‬
‫נחמד שהם הציעו, אבל לא רציתי ללכת.‬
‫זה היה לטובת הילדים.‬
‫אז הם עזבו.‬
‫ג'ון מאק אולי מעופף, והגיע עד לחוצנים.‬
‫אבל הוא עדיין מקבל שכר נאה.‬
‫פרופסורים בהארוורד לעולם לא מפוטרים.‬
‫ד"ר, האם זה מביך כשקולגה שלך…‬
‫- פול מק'יו‬ ‫פסיכיאטר -‬
‫מקדם תאוריות כאלו?‬
‫כן, זה מביך אותנו מאוד.‬
‫זה מביך את המקצוע,‬ ‫ואנו גם קצת מודאגים לגבי ג'ון בעצמו.‬
‫כי הוא ירד מהפסים?‬ ‫-ובכן…‬
‫ג'ון הוא אדם מאוד מוכשר וחכם.‬
‫אבל הוא גם אדם‬ ‫שנוטה להיות מאוד נלהב, והפעם הוא הלך…‬
‫הוא הלך רחוק מדי.‬
‫ג'ון איבד את זה הפעם.‬
‫בהארוורד האשימו את ג'ון ברשלנות מקצועית.‬
‫וזה עלה פעמים רבות בשימועים.‬
‫התאוריה של הארוורד הייתה,‬
‫"לא אמרת לאנשים האלו שהם פסיכוטיים.‬
‫"לא נתת להם תרופות הרגעה‬
‫"עבור הפסיכוזות שלהם,‬ ‫ולכן זו רשלנות מקצועית."‬
‫למטופלים האלו יש בעיות פסיכולוגיות.‬
‫והבעיות האלו מוסתרות על ידי הרעיון הזה,‬
‫שההסבר לכך הוא משוגע.‬
‫כשהייתי בתיכון,‬ ‫בשנה השנייה והשלישית שלי בתיכון…‬
‫הייתי דתי מאוד.‬
‫שאלתי את הכומר שלי, כומר של בני נוער…‬
‫"כן, בסדר.‬
‫"אני מבין.‬
‫"ישו הגיע לעולם ומת למען חטאינו והכול,‬ ‫אבל מאיפה הוא בא?"‬
‫ואני זוכר ששאלתי אותו,‬
‫"האם זה אפשרי‬
‫"שהוא היה חוצן?"‬
‫אמרתי, "הייתי עד לזה. ראיתי את זה."‬
‫הוא התנער מדבריי ואמר, "לא נכון.‬
‫"לא ראית את זה."‬
‫אנשים ממש אמרו לי, "לא ראית את זה."‬
‫אני זוכר שכומר לבן, למעשה,‬
‫אמר לי…‬
‫"אתה יודע, החוויות שלך…‬
‫"שקרו בילדותך, אינן חשובות.‬
‫"מי שאתה כאפריקאי, זה לא רלוונטי."‬
‫הוא ממש אמר, "לא רלוונטי."‬
‫אין לי אינדיבידואליות משלי.‬
‫ולמרות שהעולם הזה גדול‬
‫עם כל כך הרבה אנשים‬
‫סוגי אנשים ושפות…‬
‫אתה מוחק את כל זה ואומר שזה לא חשוב?‬
‫לכן יצאתי למסע, חיפשתי ו…‬
‫ושאלתי שאלות.‬
‫הם שיקרו לעצמם במשך כל כך הרבה שנים.‬
‫אולי הם זקוקים למישהו שיגיד להם…‬
‫"זה לא קרה. תתעוררו."‬
‫כדי שהם יתחילו להחלים‬
‫מהשקר שהם סיפרו לעצמם‬ ‫במשך כל כך הרבה שנים,‬
‫עד שהאמינו לשקר שהם סיפרו לעצמם.‬
‫במשך 20 שנה ניסיתי להשאיר את זה…‬
‫מוסתר, ניסיתי להדחיק את זה.‬
‫כתוצאה מכך, איבדתי הרבה מהילדות שלי.‬
‫איבדתי הרבה זיכרונות מהילדות שלי,‬ ‫כי לא יכולתי…‬
‫לפתוח את הפצע. לא יכולתי לפתוח את הטראומה.‬
‫וכשאת שומעת רעש, מה את מדמיינת?‬
‫אני חושבת שאלו אנשים שנכנסים לביתי.‬
‫הם רוצים לגנוב אותי,‬ ‫לגנוב את כל הצעצועים שלי והכול.‬
‫לא הייתי מסוגלת לדבר על זה עם בעלי.‬
‫הוא קתולי מסורתי מאוד.‬
‫הוא שאל אותי,‬ ‫"על מה הסרט התיעודי הזה באמת?"‬
‫ואמרתי, "ובכן…‬
‫"במשך זמן רב פחדתי שאם אספר לך, אתה…‬
‫"תחשוב שאני משוגעת ולא תרצה להיות איתי."‬
‫ובהתחלה הוא אמר, "כן… לא.‬
‫"לא ייתכן שזה קורה.‬
‫"לא ייתכן שאני נשוי למישהי שראתה חוצנים."‬
‫נכנסתי לאולם המשפטים שהקימו בהארוורד.‬
‫הייתה שם במה גדולה ומעוגלת‬
‫ועליה ישבו שלושה דוקטורים,‬ ‫זה נראה כמו בית דין.‬
‫אספנו הצהרות ותצהירים‬
‫ונתנו עדויות של אנשים‬ ‫שאומרים שג'ון הציל את חייהם.‬
‫ושחלקם היו מתאבדים, לולא עזרתו של ג'ון.‬
‫לא נשמעתי על ידי המבוגרים שבהם בטחתי.‬
‫אבל ג'ון מאק,‬
‫לא נאלצנו לשכנע אותו להאמין‬
‫למה שראינו.‬
‫ואני יודעת שהוא ספג ביקורת קשה בגלל זה.‬
‫החוויה הזו ממש לא עברה עליו בשלום.‬
‫הוא נאלץ להילחם עבורנו.‬
‫זה נמשך 14 חודשים.‬
‫היו כל מיני שימועים.‬
‫וכמובן שעד אז, המשפט המביש הודלף.‬
‫אנשים כעסו שג'ון עובר את זה.‬
‫ואני חושב שהעובדה שזה הודלף,‬
‫הייתה אחת הסיבות לנסיגה של הארוורד.‬
‫העור שלי די עבה.‬ ‫בהחלט ציפיתי לכך שאם מטלטלים‬
‫השקפת עולם אשר לפיה‬ ‫משהו לא אמור להיות קיים, אתה…‬
‫האימפריה תשיב מלחמה. זה צפוי.‬
‫האנשים בדרגים הגבוהים באוניברסיטה הבינו,‬
‫שזה לא יותר מציד מכשפות.‬
‫ושמו לזה קץ.‬
‫זה היה מעצים. זה היה כל כך… זה היה…‬
‫כל כך מרפא.‬
‫היינו משוכנעים שהתרחש כאן אירוע יוצא דופן,‬
‫די מיוחד בהיסטוריה של העב"מים.‬
‫אם יש משהו שעשוי לשכנע ציבור צר אופקים,‬
‫שיצור תבוני כלשהו, שאינו…‬
‫כפי שאמרה המנהלת, "מהעולם הזה",‬
‫האירוע הזה צריך לשכנע אנשים.‬
‫הוא היה אדם נדיר עם מספיק ביטחון‬
‫כדי להתעסק בתחום המוזר הזה.‬
‫זו עדיין התעלומה הגדולה של זמננו.‬
‫אין תשובה לחוויות האלו.‬
‫מהם העב"מים האלו‬
‫והאם הם קשורים לישויות מעולם אחר,‬
‫אלו בין השאלות…‬
‫בין השאלות המסתוריות של זמננו.‬
‫שאלות כמו, "מה קורה לאחר מותנו?"‬
‫"מהו מוצא היקום? מה קרה לפני המפץ הגדול?"‬
‫כלומר, מה היה לפני כן?‬
‫מאיפה זה בא?‬
‫בשפת השונה יש מילה…‬
‫כשהכנסייה אימצה אותה‬
‫המשמעות שלה הפכה ל"קדושה".‬
‫אבל המשמעות המקורית שלה,‬ ‫לפני שהיא נחטפה על ידי הכנסייה…‬
‫היא "משהו מסתורי ביותר."‬
‫"משהו שלא ניתן להסבירו…‬
‫"אבל הוא קיים."‬
‫זה שם, כי אתה מתקשר איתו.‬
‫ראיית החוצן‬
‫הביאה אותי למקום‬ ‫שבו מצאתי את האפריקאיות שלי.‬
‫האמונה האפריקאית, התרבות והרוחניות שלי.‬
‫אני מאמינה בזה, כי ראיתי את זה.‬
‫זה סיפור שאנו משתפים,‬ ‫זה סיפור שאנו גאים בו.‬
‫זה סיפור שאם תרצה לדבר עליו, תדבר עליו.‬
‫אם אינך רוצה לדבר עליו, אל תדבר עליו.‬ ‫אבל זה גם הסיפור שלך.‬
‫חשוב מאוד לספר את הסיפור הזה,‬ ‫אבל לא ממש בגלל…‬
‫התקרית עצמה.‬ ‫זה סיפור אנושי שחשוב לספר אותו.‬
‫פשוט לומר…‬
‫"בני אדם חוו את זה."‬
‫זו אמפתיה. זה להבין השקפה אחרת.‬
‫אפשר ללכת לכיוונים אחרים לאחר מכן,‬ ‫אבל לכן אנחנו אנושיים.‬
‫יש אנשים שבחרו לחפור עמוק.‬
‫יש אנשים שבחרו להדחיק ולא לחשוב על זה.‬
‫יש אנשים שמצאו תשובות שנראות להן הגיוניות.‬
‫יש אנשים שעבורם זו עדיין חתיכה של פאזל‬ ‫שלא מתאימה לשום מקום.‬
‫יש אנשים שהיו שם באותו יום,‬ ‫ואומרים שזה לא קרה.‬
‫וגם זה בסדר. גם זו בחירה.‬
‫יש המון דברים שניתן לחקור,‬
‫והמון דברים שאפשר לדעת‬ ‫על מה שנמצא סביבנו, ו…‬
‫לא ידעתי שאוכל להשפיע‬ ‫על הסביבה באופן שלילי.‬
‫אז כשקיבלתי את המסר הזה,‬
‫זה בהחלט הביא אותי להבנה אחרת‬ ‫של המקום שלי בעולם.‬
‫זה היה מאיר עיניים.‬
‫זה עזר לי להבין כמה צר אופקים הייתי‬
‫ושלא הייתי מוכן לקבל‬ ‫את האפשרות שיש משהו…‬
‫בעולם החומרי הזה, שאני לא מבין.‬
‫רוב האנשים אומרים שהשאלה היא,‬ ‫"האם אנחנו לבד?"‬
‫זה לא נכון. לדעתי השאלה היא, "מי אנחנו?"‬
‫ואולי נתחיל להבין שייתכן‬ ‫שמישהו אחר מביט עלינו, כאילו…‬
‫"את מי הם רואים?"‬
‫שישים ושניים ילדים דיווחו שראו‬ ‫חלליות וחוצנים בבית הספר באותו יום.‬
‫עשר שנים לאחר מכן,‬ ‫ג'ון מאק נדרס ע"י נהג שיכור ונהרג במקום.‬
‫מאק ורבים אחרים מחשיבים את האירוע הזה‬ ‫כמפגש החשוב ביותר במאה ה-20.‬
‫תרגום כתוביות: ליאת בר-און‬