Nakon što je na nebu Zimbabvea viđen neobičan objekt
gledatelji iz cijelog Zimbabvea mahom su zvali postaju ZBC
i opisivali neidentificirani leteći objekt.
U koje se doba dana to dogodilo?
Za vrijeme odmora.
Vidjela su se mala svjetla kako trepere.
Biće je bilo otprilike ovako daleko,
vidjeli su se detalji.
I vidjela sam tu… osobu.
I imala je velike oči.
Bio je kao običan čovjek ili drukčiji?
Ne, bio je sav crn.
-Sav crn? -Da.
Oči su mu bile uske i mijenjale su se u čudne oblike.
Kako si se osjećala kad te gledao?
Bojala sam se.
Činilo se da nas sve gleda.
Njegove su mi oči govorile: „Želim da pođeš sa mnom. Želim da dođeš.”
Mislite li da djeca govore istinu?
Radije ne bih o tome razmišljala.
Budem li večeras razmišljala, opet neću spavati.
Bojim se. Usrao sam se. Prestravljen sam.
Mislila sam da će me izvanzemaljci napasti.
Napasti? I što učiniti?
Što ako nas otmu?
Nešto se dogodilo tim ljudima.
Ne razumijemo to, ali nešto se dogodilo.
Ti ljudi nisu duševno bolesni. Jednostavno nisu.
Više od 60 djece vidjelo je što i ja.
Nismo izmišljali.
Priča govori o otkrivanju istine.
Ne znaš što će to biti, ali istina se naposljetku sazna.
Otkako se bilježi povijest,
ljudi su viđali neobjašnjive stvari na nebu.
Jesmo li sami u svemiru?
Među podacima će se naći nešto vrijedno istraživanja.
Ništa ne skrivamo.
Postoje međuplanetarni svemirski brodovi.
Mislila sam da je svemirac. Imao je velike oči.
Ovdje se događa nešto neizmjerno važno, što je autentično i stvarno.
SUSRETI
Ja sam Ralph Blumenthal.
Bio sam novinar New York Timesa 45 godina.
Sad surađujem s Timesom. Pišem knjige.
Najveći rizik u cijelom tom polju rada,
a i sâm sam se s time susreo, jest ismijavanje.
To nije slučajnost.
Naša vlada, nažalost, 50-ih je godina donijela političku odluku
da ismijava ljude koji su vidjeli NLO-e
i istupili s tim fantastičnim pričama.
A ta stigma traje sve do danas.
G. 2017. NEW YORK TIMES JE OBJAVIO NIZ PIONIRSKIH ČLANAKA
RAZOTKRIVAJUĆI TAJNI PENTAGONOV PROGRAM
KOJI JE ISTRAŽIVAO NEIDENTIFICIRANE ZRAČNE POJAVE (NZP).
Kad nešto napišete, nikad ne znate kakav će biti učinak.
Times je to objavio na nedjeljnoj naslovnici.
Bio je to pravi potres.
Priču smo popratili videozapisima,
mornaričkim videozapisima, koje javnost dotad nije vidjela.
To su bili najgledaniji videozapisi koje je NY Times ikad objavio.
Ne kažem ja to, drugi ljudi kažu
da je ta tema time postala dostupnija srednjostrujaškim medijima
i da je bilo ugodnije izvještavati o tome.
Ali nismo spominjali izvanzemaljce. Ni Pentagon ih nije spominjao.
To je područje u koje nismo zalazili,
i to s razlogom.
Jer kako se nositi s time? Dođeš uredniku i kažeš:
„Imam priču o tipu koji je vidio NLO u dvorištu.”
Urednik će se nasmijati i reći: „Daj mi 500 riječi i neka bude duhovito!”
Ali ljudima koji su imali takve susrete nije bilo do smijeha.
Znaju što su vidjeli.
Ljudi su vidjeli stvari koje ne razumiju.
Ako nešto ne razumijemo, to ne znači da ne bismo trebali razgovarati o tome.
VJERA
RUWA, ZIMBABVE
Ariel je bilo sjajno mjesto za učenje. Nismo često bili u učionici.
Bio je takav privilegij voziti se u školu i vidjeti žirafu.
Znate, imate rezervat pokraj svoje škole.
Pokraj srednje škole!
Gdje su vam šeširi?
Nastavnicima je bilo jako stalo do obrazovanja.
Trebate nositi šešire.
Bili smo zajednica
i mogli smo vjerovati svim odraslima koji su bili oko nas,
bilo da su bili nastavnici ili volonteri.
Uz njih smo se osjećali
sigurni i povezani.
Već je našao prijatelje?
Gdje?
Škola Ariel bila je druga obitelj.
Pohađao sam Ariel, dobru školu, privatnu školu.
Uglavnom sam odgajan čitajući Bibliju,
spoznajući svijet iz te kršćanske perspektive.
Brat je bio na istom putu.
Znam da je to utjecalo na ono što sam iskusio,
da to vidim na određeni način.
Zašto smo danas ovdje?
Da čujemo moju stranu priče.
Koja je tvoja strana priče?
Valjda ono što sam vidio toga dana.
Valjda ću sad reći svima.
Gdje bi htio početi?
16. RUJNA 1994.
Imali smo veliki odmor.
Bila sam u 6. razredu
i nastavnici su otišli na brzinski sastanak.
Salma i ja smo tumarale po zabranjenom području.
Sjećam se jarkog svjetla.
U blizini, odmah iznad trave.
I Salma i ja smo kliknule: „Što je to?”
Bilo je baš sjajno, jarko.
Čas bi se vidjelo, čas ne.
Kao da nas oči obmanjuju.
BIVŠA UČENICA
A onda smo moja prijateljica Emma i ja…
Došla je i stajala pokraj mene.
Vidjela sam…
taj objekt kako lebdi. Bio je prilično velik.
A oko njega su bili mali.
Izgledalo je kao da mijenjaju svemirski brod.
Bili su poput mrava, radili su što god su trebali.
Upravo ovdje bili su brodovi.
Jedan je bio veliki.
Da. Otprilike odavde pa…
dovde.
A onda još u promjeru.
Srebrni, sjajni disk sa svjetlima.
Na donjoj polovici bila su svjetla.
Kao…
Onda sam vidjela vrata.
A onda je najednom bio ondje. Bio je ravno ispred nas.
Trepnula sam i vidjela da je to biće
udaljeno manje od dva metra od mene.
Biće je otprilike bilo…
Ne dalje od ovoga.
Vide se detalji.
Bio je to vedar, sunčan dan.
Sigurno nije bilo zabune u što smo to gledali.
Odjeća je bila crna,
vrlo pripijena,
poput ronilačkog odijela.
-Poput ronilačkih odijela. -Aha.
I imalo je vrlo veliku glavu.
Ovalnu, sa šiljastom bradom koja se ovako spuštala.
Imalo je velike oči.
To je sve što sam vidjela. Velike oči. I crno tijelo.
Goleme oči prema kojima jednostavno moraš gledati.
A kad smo uspostavili taj kontakt očima,
sve je ostalo oko nas nestalo.
Što te uplašilo?
Buka.
Kakva buka?
Buka koju smo čuli u zraku.
-Čula si buku u zraku? -Da.
Kakva je bila? Kao rika, zujanje ili brujanje?
Kakva je to buka bila?
Kao da netko svira flautu.
Fizički me nije dotaknulo.
No činilo se da je tim pogledom dotaknulo svaki atom moga tijela.
Tad sam počela osjećati poruke.
Preplavile su me ideje, ušle su u moje biće.
Nije bilo govora. To je bilo gotovo telepatski.
Jednostavno spoznaja…
Ta intenzivna spoznaja koliko je okoliš važan.
Moramo se pobrinuti da nam okoliš bude glavni prioritet
i da svi donosimo ispravne odluke za okoliš.
Trebamo čist zrak, divne biljke, čisto tlo da bismo živjeli i napredovali.
Od životinja preko biljaka
do svega uokolo nas.
Mislim da žele da ljudi znaju
da štetimo ovome svijetu
i da se ne smijemo previše tehnologizirati.
Mislim da u toj dobi nisam ni znala izgovoriti riječ „tehnologija”.
Sjećam se da su me intervjuirali,
a ja bih rekla: „Nemojte se previše tehnologizirati.”
Poruka je bila vrlo jasna,
da tehnologija…
Samo će se još više razvijati
i ljudima neće donijeti ništa dobro.
Kako su ti to priopćili?
-Riječima ili… -Kroz moju savjest.
-Što? -Kroz moju savjest.
-Savjest ti je to rekla? -Da, prošlo mi je kroz glavu.
Nikad nisam osjetila takvu…
povezanost.
Nažalost, ono što se dogodilo nakon toga
nije bilo tako spokojno i lijepo.
Posljednji sam put ovdje bio prije 20 godina ili malo više.
Bilo je to kad sam završio školu Ariel.
Sad se sjećam zašto me majka poslala ovamo.
Divno je biti u prirodi.
BIVŠI UČENIK
Jesi li ti vidio NLO?
Ne, nisam vidio NLO.
Sve sam izmislio.
Prijatelj i ja smo razgovarali o tome
kako se izvući sa satova šone.
Prijatelji su nam bili Zimbabveanci,
pa bi im je materinski jezik bio šona.
Volio bih da sam više pazio jer ne govorim ga dobro.
Rado bih da je bolji.
Zbilja sam se htio izvući sa šone, na bilo kakav način.
Došli smo na tu ludu ideju, koja uopće nije trebala upaliti.
Sada je ne vidim, ali u to je vrijeme ondje bila stijena.
Vrlo blistava stijena, sjajila se na suncu.
Pokazao sam prema njoj i rekao:
„Svemirski brod! Eno izvanzemaljca!”
Prvi i drugi razredi su pitali: „Zbilja?” Ja: „Da, izvanzemaljci!”
Za pola sata sva su djeca govorila o tome.
Trčala su uokolo. Cijela je škola brujala.
Možda je trajalo milisekundu.
Možda je trajalo deset minuta.
Znam samo da kad sam na kraju uspjela pustiti Emminu ruku,
na igralištu je vladao kaos.
Bilo je 60 djece koja su vidjela što i ja.
Niski stas, duge ruke.
Čudna, zelenkasta, ovalna glava. Prilično velike oči.
I usrao sam se od straha. Prestravljen sam.
Možda je to bilo svjetlucanje stijene. Ne znam.
Ali nije bilo nikakvih izvanzemaljaca.
„Što ako nam laserska zraka odrubi glave?”
Ali jednostavno sam paničario.
Zašto bi izvanzemaljci došli u školu i propustili bilo kakav kontakt?
Došli su iz dalekih galaksija.
Nećete prevaliti tisuće kilometara da biste razgovarali s djecom.
Nisam pokušavao saznati što će se sljedeće dogoditi
ili zašto su ovdje?
Ne sjećam se da sam se osvrtao jer bio sam prestravljen.
Nisam mogao vjerovati što vidim. Svi ti ljudi
pokazivali su na stijenu i govorili da je to NLO.
No tako je to s djecom. Igraju te maštovite igre.
I prije nego što se snađete, doista vjeruju u to.
Sigurno nije bila stijena! Znam kako stijena izgleda.
Svatko može reći: „Što je to još moglo biti?
Je li moglo biti ovo ili pak ono?”
Ne znam. Nisam to otišao dotaknuti.
Ali to nipošto nije bila stijena. Da.
Da se to dogodilo, ne bih samo stajao, gledao u stijenu i pokazivao prstom.
Krenuo bih prema tom izvanzemaljcu.
Prišao bih svemirskom brodu.
Jer kad ćete opet dobiti takvu priliku?
Da se približite izvanzemaljcu.
Mnogi mi proturječe.
Kažu da lažem. Svašta mi govore.
Ali u prvom redu moram biti iskren prema sebi.
A moja je istina da nije bilo izvanzemaljaca.
Moja je istina da se proširila glasina, a vi vjerujete da ste nešto vidjeli.
Ispričavam se što sam vas prozvao zbog vaših gluposti.
Ali, žalim, moram biti iskren.
Ne sumnjam što sam vidjela toga dana.
Nikad nisam posumnjala u ono što sam vidjela.
I budimo iskreni, djeca lažu.
Nisu nevina kao što bismo htjeli vjerovati.
„Kažeš da je 60 ljudi lagalo?”
Da, 60 je ljudi lagalo.
SVEUČILIŠTE HARVARD
Godina je 1994. i upravo sam odradio parnicu
koja se ticala slučaja seksualnog zlostavljanja u Crkvi.
Sjedio sam u svom uredu
kad me nazvao taj ugledni odvjetnik
iz zapadnog dijela zemlje.
Rekao mi je: „Eric, imam slučaj za tebe.”
Riječ je bila o profesoru s Harvarda koji vjeruje u izvanzemaljce.
Bio je predstojnik Psihijatrije u bolnici Cambridge.
Dobio je Pulitzerovu nagradu,
otvorio je prvu ambulantu za duševne bolesnike u zemlji.
Štošta je postigao,
a sada tvrdi da postoji fenomen s izvanzemaljcima koji ne razumijemo.
Rekao sam: „Vjerojatno mu treba ozbiljna pomoć oko duševnog zdravlja.”
Rekli su mi da je on redoviti profesor
i da će se održati tajni postupak
kako bi mu odbor na Harvardu oduzeo taj status.
Rečeno mi je da je to prvi takav slučaj
u 350-godišnjoj povijesti Sveučilišta Harvard.
To me zaintrigiralo.
Ovog čovjeka treba ozbiljno shvatiti. Dobitnik je Pulitzerove nagrade.
Osnovao je Odjel psihijatrije u bolnici Cambridge,
kojim se Harvard diči jer je to jedna od sveučilišnih bolnica.
Znate, tradicionalno u psihijatriji, da vam dođe pacijent
i kaže da je bio u kontaktu s izvanzemaljcima,
mislim da bi pretpostavka gotovo odmah bila
da je ta osoba vjerojatno psihotična.
To je bila moja prva reakcija kad sam čuo za ovakav slučaj.
John je obavio više od 150 razgovora
s ljudima koji su tvrdili da su ih oteli izvanzemaljci.
Ja sam razgovarao sa 70-ak od njih.
I mučila ih je činjenica da ih nitko nije htio slušati.
Otpravili bi ih kao psihotične.
John je smatrao da nisu duševno bolesni, nego traumatizirani.
Po onome što sam ja vidio, a to se jasno potvrdilo
nakon što sam radio s 90 takvih ljudi,
nije bilo očite psihijatrijske bolesti koja bi to mogla objasniti.
Ako opisuju nešto
što je vrlo slično onomu što drugi opisuju,
a mi to ignoriramo i kažemo da se nije dogodilo…
Što se onda dogodilo? Što je to bilo?
To je John govorio.
Tomu ste pristupili želeći vjerovati?
Ili kao veliki skeptik?
Pristupio sam kao veliki skeptik. Meni to nije bilo nešto što je moguće.
Ne postoji takva inteligencija u našem svemiru.
Mora postojati nešto drugo što će to objasniti.
Pa doznajmo o čemu je tu riječ.
Pomno proučimo svaki aspekt ovoga.
To bih volio vidjeti.
John je postao slavan.
Gostovao je u svim talk showovima
sa zgužvanim odijelom i mrljama na kravati!
Dr. Mack posljednje četiri godine proučava 100-tinjak pacijenata
koji tvrde da su ih oteli izvanzemaljci.
Dr. Mack je cijenjeni profesor koji predaje na Sveučilištu Harvard.
-Psihijatar s Harvarda… -Psihijatar s Harvarda…
Bio je otvoren.
A Harvard nije mogao tolerirati to
što je John na javnoj televiziji
i što se Harvard povezuje s nečim krajnje kontroverznim.
Postoji obrazac koji kao psihijatar ne mogu objasniti.
Kad se vratimo, Sharon će nam reći kakav je silni strah osjećala
prilikom svog susreta s izvanzemaljcem.
Harvard je smatrao da je John radio nesavjesno,
da nije smio primiti te pacijente ako ih nije liječio
bilo lijekovima ili intenzivnom psihoterapijom.
Da su ti pacijenti psihotični te da time što ih sluša
i ne odbacuje ono što tvrde da su iskusili
John njima nanosi štetu.
Ankete pokazuju da su stotine tisuća ljudi diljem zemlje,
a možda i milijuni ljudi, imali vrlo slična iskustva.
Ne poznaju se.
Detalji koje opisuju nisu bili u medijima.
Nemaju nikakve koristi.
Sram ih je zbog toga. To kao prvo.
Kad sam čuo da se to događa i djeci od dvije ili tri godine,
to je isključilo objašnjenja o osobnosti.
A kao što smo već rekli, ti ljudi nemaju psihijatrijski poremećaj.
Jedino što se tako ponaša jest stvarno iskustvo.
Na kocki je bila njegova profesionalna karijera.
Dozvola za bavljenje medicinom.
A John je rekao: „Neću se samo predati.
Usprotivit ću im se.”
Događa se nešto neobjašnjivo.
To treba realno sagledati, a ne ismijavati.
John je otišao u Ruwu u Zimbabveu
da dokaže kako postoji nešto značajno
što se dogodilo tim osobama,
i da moramo biti otvorena uma,
a ne se usredotočiti samo na materijalni svijet.
Dobro. Koliko njih zapravo kaže da su… što se dogodilo?
Radio sam na svojoj knjizi o Johnu Macku.
Trebalo mi je 17 godina od početka do kraja.
Zaintrigiralo me upravo to,
da će John Mack staviti svoju karijeru na kocku
da bi istražio tu ozloglašenu temu, kako je ja zovem.
Možete reći da nema znanstvenih dokaza.
Pa, nema, ali Mack se bavio područjem
u kojem zapravo i nema znanstvenih dokaza.
Nisam tu da me vole. To nije moj posao.
Nije tu popularnost bitna.
Došla sam voditi dobru školu, na dobrom glasu,
i upravo to radim.
Pitali su zašto sam ovdje 33 godine.
Možda zato što sam lijena. Ne znam.
Ustani, odjeni se, pojavi se.
To moraš raditi, čak i ako ne želiš. Svaki dan.
Htjela ja biti tu ili ne, jesam jer to je moja dužnost.
Ovdje sam da vodim kršćansku školu, ali imam svoju vjeru.
Ne trebam ići u crkvu da nađem Boga. Znam da postoji.
On zna moje probleme.
Neke stvari u životu ne moraš propitkivati.
Samo ih prihvatiš.
I s time sam se pomirila.
Ovo se snima? Da, opet se osjećam kao dijete!
BIVŠA UČENICA
Da. Kršenje školskih pravila!
Ako gđa Bates sazna, ubit će me!
Pokušaš živjeti normalno.
Pokušaš krenuti dalje,
ali uvijek se to iskustvo opet odnekud stvori.
Čula sam djecu…
drugu djecu kako vrište, plaču,
ali kao da me privuklo to biće.
Sjećam se da sam vidjela velike, crne oči.
I…
Ne znam je li to bilo telepatski,
ali poruka koju sam ja dobivala i koje se sjećam
bila je da štetimo planetu.
No odrastajući u to vrijeme, baš i nismo…
razgovarali o takvim stvarima. Samo smo…
Samo smo to potisnuli i krenuli dalje.
To me zbilja traumatiziralo. Sljedeći razgovor o tome bio je
kad me John Mack zamolio da opišem što smo vidjeli,
a ja sam se osjećala sigurno razgovarati s njim.
Osjećala sam se sigurno jer nam je vjerovao.
Profesore Mack, u Zimbabveu ste već desetak dana.
Kakvo je vaše mišljenje nakon razgovora s djecom u školi Ariel?
Ova dva dana pokušao sam ostati otvorena uma
kad je riječ o tome jesu li ta djeca bila potaknuta nečijom maštom,
pa su onda ispričala priču ili nešto slično.
Pojedinačno smo razgovarali s desetak djece.
Bio je jedan od posljednjih novinara koji su došli u školu.
Novinarske ekipe dolazile su odasvud da razgovaraju s nama
i nisu me shvaćali ozbiljno.
Kako je bilo gledati u te oči
ili kad su te oči gledale tebe? Kako ti je bilo?
-Strašno. -Bilo je strašno?
Možda će sad razumjeti i poslušati me,
i pomoći mi da shvatim što mi se događa.
Mama me katkad ušuška.
Ušuška te. Odmah zaspiš ili ostaneš budna i neko vrijeme razmišljaš?
Ostanem budna i uplaši me svaki zvuk koji čujem.
-Još se prestrašiš noću? -Da.
Prestrašiš se. Zbog čega se sad brineš noću?
Brinem se da me taj čovjek i dalje gleda
i da će me ubiti.
Zna li tvoja mama da si zabrinuta? Jesi li joj rekla za to?
Ne. Vjerojatno mi neće vjerovati.
Što bi te uvjerilo da si sigurna?
Ne znam.
Što bi pomoglo da se manje brineš?
-Taj čovjek. Uvijek mi je na pameti. -Ne možeš ga izbiti iz glave.
Da.
I kako…
Zbog čega bi se manje brinula? Može li taj čovjek nešto učiniti?
Ne.
Došao je neki tip.
Sjećam se da je bio jako visok, spor i promišljen.
Baš je…
slušao.
Možeš li mi reći što se dogodilo tog dana?
Bila si vani na odmoru, zar ne?
Da.
I što si prvo primijetila?
Otišli smo do kraja igrališta.
„Hej, reci mi, što si ti vidio?
Kako si se osjećao?” Razumijete?
„Jesi li imao osjećaj da komuniciraju s tobom?”
Sjećam se tih pitanja.
A onda su nam dali papire, neke bojice
i rekli: „Nacrtaj što si vidio.” I nacrtao sam.
Crtam brod.
Sa svjetlima.
Ruke su bile duge ili kratke, naspram naših?
Duge. Nekako duge.
Nekako duge.
Dobro. Ali vidio si kosu?
Da. Poput one kakvu ima Michael Jackson.
I imali su crno odijelo. Ovakvo.
I ove velike oči. Dobro.
Nacrtao si zjenice. Imali su zjenice?
Da, zjenice su bile bijele.
Oči su veće od naših.
Što se onda dogodilo?
To je bilo na kraju odmora.
A kad smo se vratili u razred,
rekli smo učiteljici, ali nitko nam nije vjerovao.
Nisu vam vjerovali. Zbilja?
-Da. -Ali svi ste ispričali istu priču.
Učitelji nam nisu vjerovali.
Uopće.
Mislili su da smo vidjeli nešto, ali nisu vjerovali da su to bila bića
i ta ovalna stvar koju smo vidjeli.
Isprva smo to pokušali ignorirati.
RAVNATELJ ŠKOLE (1994.)
Nastavili smo kao i obično.
Ne sjećam se da sam razgovarala s djecom o tome.
Imali smo posla s nečim s čime nikad prije nismo.
U učionici se držiš onoga što znaš.
Živim ovdje u školi,
pa pokušavam ne razmišljati o tome.
Inače neću spavati noću.
-Vi nećete spavati noću! -Da!
Bilo je puno neprospavanih noći otkad se to zbilo.
Pokušavam to izbaciti iz glave.
Odmah na početku su nam rekli
da je ondje bio vrtlar koji je vrtlario.
„I ne želim da više govorite o tome.”
I dalje sam skeptična kad je riječ o djeci
jer mislim da mogu sebe uvjeriti da nešto vide,
pa ih sve preplavi uzbuđenje.
Kako znaju što smo vidjeli?
A to nije bio vrtlar!
Ništa nisu vidjeli. Mislim da je netko izmislio tu fiktivnu priču
koju su svi ispričali. To je moj osjećaj.
Kad radite s djecom tako dugo kao ja, morate biti oprezni
kako tumačite što vam zapravo govore.
Oni su svoje osobe. Moraju izabrati što žele vjerovati.
Možda doista vjeruju da su to vidjeli.
No žao mi je, to se nikad nije dogodilo i lažu sami sebi.
Možda sam lagao jedanput ili dvaput, ali ostali su nastavili s pričom.
Šezdeset djece laže?
Lažu o tome što su vidjeli
ili ih prijatelji prisiljavaju?
To je prilično velika grupa.
Ako pridobijem petero 16-godišnjaka da svjedoče
kako je određeni učitelj ili svećenik bio grabežljivac,
to je zbilja uvjerljiv dokaz
i dobivam na sudu. U redu?
Svih 60 ljudi opisuje isto iskustvo?
Zašto bismo to odbacili?
Ta je vrsta dokaza vrlo uvjerljiva u pravnim krugovima.
Na sudu priznajemo iskaz očevica.
Ljude osuđuju za ubojstvo na temelju iskaza očevica.
Osuđuju ih na smrt na temelju iskaza očevica.
Mack je rekao: „To mi je posao. Psihijatar sam.
Stalno razgovaram s ljudima. Procijenim kad mi govore istinu,
a kad ne, kad izmišljaju priču.”
Kad su ljudi Macku ispričali te priče, svega se prisjetili,
bilo je to s takozvanim „primjerenim afektom”.
Drugim riječima, pokazuju užas koji su tada osjećali.
I bio je siguran
da to nije nešto što ljudi mogu lako izmisliti.
-Čujte, teško mi ovo pada. -Zašto?
Jer ne želim povjerovati. Zbilja ne želim.
Ti su ljudi s intenzivnim osjećajem izražavali
nešto što im je toliko značajno i moćno. Bili su užasnuti.
Kad ste psihijatar, znate da je samo stvarno iskustvo takvo.
Volio bih da su više razgovarali s nama i iskreno nas ispitali,
da su nam pomogli da se ne osjećamo kao da smo ludi.
Doma nisam mogla o tome
jer moj tata nije htio znati što se događa.
Nije htio tu stigmu.
Roditelji su mi odmah rekli: „Ne! Nisi to vidio!”
Bojali smo se batina.
Nije bitno što mi vjerujemo.
Bitno je njihovo iskustvo
i kako vide da odrasli oko njih prihvaćaju to iskustvo.
Mislim da je to jedan od temeljnih principa obrazovanja.
Da bez obzira na osobno stajalište, politiku, predrasude,
dajete priliku da se ideje,
osjećaji i misli otvoreno izražavaju.
Izgubila sam prijatelje zbog toga.
Bila sam ta luđakinja
koja nije htjela prestati tvrditi da to nije bio vrtlar.
Jer sam bila osoba koja je rekla da se to dogodilo.
Pa… Bilo je stigmatiziranja u toj fazi.
Inače uopće ne bismo na televiziju stavljali ljude
koji iznose takve bizarne tvrdnje.
Iskreno, njihove priče uistinu zvuče jako ludo.
Samo iskustvo bilo je manje traumatično od svega poslije.
Trebalo je to izdržati.
To je zbilja utjecalo na neke,
a onda morate postaviti pitanje.
Jesu li ti pojedinci imali psiholoških problema prije?
Ili je taj dan, to iskustvo laganja
stvorilo psihološke probleme za te pojedince?
U četiri godine nismo imali emisiju o izvanzemaljcima.
Iskreno, razlog je to što su mnogi od nas skeptični.
U početku tražim, istražujem, ispitujem ljude.
Sve do trenutka kad su postali neprijateljski raspoloženi.
Najneugodniji je bio taj pastor za mladež, koji se doslovno zajapurio.
Rekao je: „Izvanzemaljci ne postoje.”
Htio me natjerati da prestanem postavljati ta pitanja.
Počeo sam se osjećati kao da sam ja lud.
Zašto ih tretiramo kao da su ludi, ponižavamo ih
ako su susreli neko drugo biće, neku drugu inteligenciju?
Zašto svi misle da su ludi ako im priđe neka inteligencija
i ako iskreno osjećaju da je to slučaj?
U to vrijeme odrastate,
a ne vjeruju vam kad je riječ o nečemu vrlo važnome.
To je dovelo do toga da kad su mi se zbile druge važne stvari,
ili jednostavno život,
bilo mi je jako teško otvoriti se nekom drugom
i reći mu što se dogodilo.
Ljudi su rekli da odem terapeutu
ili da razgovaram s nekim o tim stvarima.
Ali nisam jer…
Hoće li mi vjerovati ili ću opet morati objašnjavati
što se zbilja dogodilo?
Ljudi koji imaju ta iskustva su iskreni.
Ne znamo izvor tih iskustava.
No važno je prihvatiti da govore iskreno
o nečemu vrlo moćnome što im se dogodilo.
A zašto bi ovo uopće bilo tako neobično
kad tvrdimo da vjerujemo u Boga i razne duhove?
A ipak, u ovome ima nečega
što poprima oblik koji nam je posebice stran.
Koliko sam shvatio, postoje ljudi, uključujući ravnateljicu škole,
koji pamte isto.
Ne bih vam mogla reći kad sam imala to iskustvo.
No bilo je to nakon onoga s djecom i prije dolaska profesora Macka.
Ali nisam govorila o tome.
Bila je noć, u mojoj sobi.
A onda…
Odveli su me na letjelicu.
Na uski krevet.
Bilo je smiješno jer sam debela.
„Bože, nadam se da neću pasti s ovoga!”
Bio je jako uzak.
A ti mali ljudi su oko tebe.
Ljudi… izvanzemaljci.
Rekli su da ne gledam gore.
Naravno da jesam jer sam ja takva.
Umetnuli su mi nešto u pupak.
Mogao je biti mikročip.
A onda je zabljesnulo i otišli su.
Zvuči kao film, zar ne? Ali nije bio.
To je moje iskustvo. Nikog se ne tiče.
Sama ću to potiho riješiti. Nije pomoglo jer sam završila na Prozacu.
Nisam bila sretna u školi.
Rekla sam si: „Možda bi bilo bolje da me nema.”
Do točke samoubojstva, možda?
Ne znam.
Ali nije bilo šanse da o tome razgovaram s prof. Mackom
ili s bilo kime drugim tko je došao. Držala sam se postrani.
Onda su se vratili i pitali želim li poći s njima?
Jer sam bila nesretna.
Odbila sam. Onda su se vratili treći i posljednji put
i rekli: „Odlazimo. Posljednja prilika. Želiš li s nama?”
Rekla sam: „Ne, moram obaviti svoj posao.
Projekt se ne napušta. Odradiš ga do kraja.”
Jesi li dobro? Hej, kako si?
Lijepo što su pitali. Ali ne, ne bih otišla.
Tako je bilo bolje za djecu. I otišli su.
John Mack možda jest u nekom svom svijetu, izvanzemaljskom,
ali i dalje prima pozamašnu plaću.
Profesori s Harvarda nikad ne dobiju otkaz.
Je li profesija posramljena
kad netko od vaših kolega iznosi ovakve teorije?
Da, i posramljeni smo zbog profesije i pomalo zabrinuti za Johna.
Malo je skrenuo?
Pa, John je čovjek s velikim darom i velikom inteligencijom,
ali ujedno se lako zanese.
A ovaj je put pretjerao.
John je ovaj put sišao s uma.
Harvard je tvrdio da je John postupio nesavjesno
i to se često ponavljalo na raspravama.
Harvardska je teorija bila:
„Ako tim ljudima ne kažete da su psihotični,
ako ih ne stavite na lijekove za smirenje
zbog njihovih psihoza, liječnik postupa nesavjesno.”
Ti pacijenti zbilja imaju psiholoških problema,
a ti se problemi prikrivaju idejom
da je objašnjenje za sve ta ludost.
Kad sam bio u drugom ili trećem razredu srednje,
postao sam vrlo religiozan.
Rekao sam svom tadašnjem pastoru za mlade:
„Dobro. Shvaćam.
Isus je došao na Zemlju i umro za naše grijehe i sve to.
Ali odakle je došao?”
I sjećam se da sam ga pitao: „Je li moguće da je bio izvanzemaljac?”
Rekao sam: „Svjedočio sam tomu. Vidio sam to.”
A on je samo odgovorio:
„Ne, nisi. Nisi to vidio!”
Ljudi su mi doslovno govorili: „Ne, nisi to vidio.”
Sjećam se kako mi je jedan bijeli pastor rekao:
„Znaš, tvoja iskustva
koja si imao kao dijete nisu važna.
To tko si ti, kao Afrikanac, nebitno je.”
Upotrijebio je riječ „nebitno”.
Ne mogu pokazati svoju osobnost.
Ma koliko svijet bio velik,
s toliko različitih naroda, tipova ljudi i jezika,
sve to želiš izbrisati i kažeš da nije važno?
To me odvelo na putovanje traženja i postavljanja pitanja.
Ako već toliko godina lažu sami sebi,
možda im i treba netko tko će reći: „Nije se dogodilo. Probudite se!”
Pa da počnu s ozdravljenjem
od laži koju su sami sebi godinama govorili
i na kraju povjerovali u tu istu laž.
Dvadesetak godina pokušavala sam to skrivati.
Pokušavala sam to zatomiti.
I zbog toga sam izgubila velik dio djetinjstva.
Izgubila sam mnogo uspomena iz djetinjstva
jer nisam mogla otvoriti tu ranu. Nisam mogla otvoriti tu traumu.
Kad čuješ buku, što ti padne na pamet?
Da ljudi dolaze u moju kuću,
da žele ukrasti mene i sve moje igračke i sve.
A onda nisam mogla razgovarati sa suprugom o tome.
On je vrlo tradicionalni katolik i pitao me:
„O čemu je zapravo taj dokumentarac?”
Odgovorila sam: „Pa, dugo vremena
bojala sam se da ako ti kažem, mislit ćeš da sam luda
i nećeš htjeti biti sa mnom.”
Isprva je reagirao: „A, ne.
Ovo se ne događa! U braku sam s nekim tko je vidio izvanzemaljce?!”
Ušao sam u tu sudnicu koju su uredili na Harvardu.
Ondje je bio veliki polukružni podij,
gdje su sjedila ta tri liječnika. Izgledalo je kao tribunal.
Prikupili smo pisane izjave, iskaze,
svjedočenja ljudi koji kažu da im je John spasio život.
Da bi možda počinili samoubojstvo da nije bilo Johna.
Odrasli kojima sam vjerovala nisu me čuli.
A Johna Macka nismo morali uvjeravati u ono što smo vidjeli.
I znam da je dobio puno kritika na račun toga.
Ovo iskustvo za njega uopće nije prošlo mirno.
I morao se boriti za nas.
To je trajalo 14 mjeseci.
Imali smo sve te rasprave.
Naravno, dotad se već pročulo za taj samovoljni sud.
Ljudi su bili zgroženi što John to proživljava.
Mislim da je to što se pročulo
bio jedan od razloga zašto se Harvard odlučio povući.
Imam debelu kožu.
Svakako sam očekivao
da ako već dovodite svjetonazor u pitanje,
i to nečime što ne bi trebalo biti moguće,
da će carstvo uzvratiti udarac.
Ljudi na najvišim razinama sveučilišta shvatili su
da je ovo bio lov na vještice
i tomu su stali na kraj.
To me osnažilo.
To je bilo… To me iscijelilo.
Otišli smo uvjereni da se ovdje dogodilo nešto posebno.
Jedinstveno u povijesti NLO-a.
Ako postoji išta što bi javnost uskih pogleda uvjerilo
da postoji neka vrsta inteligencije
koja nije „s ovog svijeta”, kao što je ravnatelj rekao,
onda bi ovaj događaj trebao uvjeriti ljude.
Bio je rijetka osoba koja je imala dovoljno samopouzdanja
da se pozabavi tim vrlo čudnim područjem.
To ostaje najveći misterij našeg doba.
Nema objašnjenja za ta iskustva.
Što su ti NLO-i
i postoje li bića povezana s njima?
To su neka od najzapanjujućih pitanja našeg doba.
Pitanja poput: „Što se dogodi nakon smrti?
Odakle svemir? Što se dogodilo prije velikog praska?”
Što je bilo prije toga? Odakle se to stvorilo?
U šoni imamo riječ…
Zvinoera.
Kad se Crkva dohvatila te riječi, promijenjena je u nešto što znači „sveto”.
No njezino prvotno značenje, prije nego što ju je Crkva prisvojila,
jest „nešto krajnje tajanstveno”.
„Nešto što je neobjašnjivo.
Ali postoji.”
Ondje je jer komunicirate s time.
To što sam vidio izvanzemaljca, pomoglo mi je da nađem Afrikanca u sebi.
Svoj afrički sustav vjerovanja, kulturu i duhovnost.
Vjerujem u to jer sam to vidjela.
Ovo je priča koju dijelimo, priča kojom se ponosimo.
Ovo je priča o kojoj možete razgovarati, ali ako ne želite, ne morate.
Ali to je i vaša priča.
Ovo je vrlo važna priča,
ali ne toliko zbog samog incidenta.
To je važna ljudska priča koju treba ispričati.
Jednostavno reći: „Ljudi su ovo doživjeli.”
To je empatija. „Vidim stvari iz tvoje perspektive.”
Nakon toga idite u različitim smjerovima, ali zbog toga smo ljudi.
Neki su odlučili dublje kopati.
Neki su to odlučili samo potisnuti i ne razmišljati o tome.
Neki su možda našli odgovore koji njima imaju smisla.
Nekima je to možda i dalje djelić slagalice koji se nikamo ne uklapa.
Neki su ljudi bili ondje toga dana, a kažu: „To se nije dogodilo.”
I to je u redu. I to je izbor.
Toliko toga još valja istražiti
i toliko toga saznati o tome što je uokolo nas.
Nisam shvaćala da mogu negativno utjecati na okoliš.
Uz tu sam poruku zasigurno drukčije shvatila
svoje mjesto u svijetu.
To mi je uistinu otvorilo oči.
Shvatio sam kakav sam uski pogled na svijet imao.
Nisam bio spreman prihvatiti mogućnost
da u ovom materijalnom svijetu postoji nešto
što ne razumijem.
Većini je ljudi najvažnije pitanje: „Jesmo li sami?”
Ja mislim da je pravo pitanje: „Tko smo mi?”
Možda počnemo shvaćati
da bi i nas netko mogao promatrati.
Koga oni vide?
Šezdeset dvoje djece vidjelo je svemirske brodove i izvanzemaljska bića
u školi toga dana.
Deset godina poslije Johna Macka udario je pijani vozač.
Preminuo je na mjestu.
Mack i mnogi drugi ovaj su susret smatrali
najznačajnijim u 20. stoljeću.
Prijevod titlova: Bernarda Komar