Miután egy különös tárgyat észleltek Zimbabwe egén,
telefonálók hada árasztotta el a ZBC-t az ország területéről,
hogy beszámoljanak az azonosítatlan repülő tárgyról.
Mikor történt ez az esemény?
Szünetben.
Apró, villogó fényeket lehetett látni.
Körülbelül ilyen távolságra volt,
ki lehetett venni a részleteket.
Láttam ezt a… személyt.
Nagy szemei voltak.
Átlagosan nézett ki ez a férfi?
Tetőtől talpig fekete volt.
Tetőtől talpig?
A szemei vékonyak és furcsa alakúak voltak.
Mit éreztél, amikor rád nézett?
Féltem.
Egyszerre nézett mindannyiunkra.
Úgy nézett rám, mintha azt akarná mondani: „Gyere velem!”
Ön szerint a gyerekek igazat mondanak?
Erre inkább gondolni se akarok,
mert ha eszembe jut, álmatlan éjszakáim lesznek.
Féltem. Halálra voltam rémülve.
Azt hittem, bántani fognak.
És mit csinálnak veled?
Mi van, ha elrabolnak?
Valami történt velük.
Nem értjük, hogy mi, de valami történt.
Ezek az emberek teljesen épelméjűek, nincs mentális betegségük.
Több mint 60 gyerek látta, amit én.
Nem csak kitaláltuk.
Ez a történet az igazságról szól.
Nem tudjuk, mi az igazság, de végül ki fog derülni.
A NETFLIX DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
Az idők kezdete óta látnak az emberek
megmagyarázhatatlan dolgokat az égen.
Vajon egyedül vagyunk?
Az adatokban kell, hogy legyen valami érdekfeszítő…
Nem titkolunk semmit.
Vannak bolygóközi űrhajók.
Egy űrlény volt nagy szemekkel.
Valami mélységesen fontos dolog történik itt,
ami hiteles és valóságos.
UFO-ÉSZLELÉSEK
Ralph Blumenthal vagyok.
Negyvenöt évig voltam a New York Times riportere.
Most a Times-ban publikálok és könyveket írok.
Aki ezzel a témával foglalkozik,
könnyen nevetségessé válhat. Ezt magam is megtapasztaltam.
És ez nem véletlen.
A kormányunk sajnos meghatározott egy irányelvet az '50-es években,
ami nevetségessé teszi azokat, akik ufót látnak
és hasonló történetekkel állnak elő.
Ez a megbélyegzés a mai napig tart.
2017-ben úttörő cikksorozat jelent meg a New York Timesban.
Ebben a Pentagon egyik titkos programjára derült fény,
amelyben azonosítatlan légi jelenségeket vizsgálnak.
RALPH BLUMENTHAL CIKKE
Amikor megírsz valamit,
nem tudod előre, mi lesz a hatása.
A Times a vasárnapi címlapon hozta le.
Nagy durranás volt.
Olyan haditengerészeti felvételekkel illusztráltuk,
amelyek azelőtt sosem kerültek nyilvánosságra.
A New York Times legnézettebb videói közé tartoztak.
És azt a visszajelzést kaptuk,
hogy hozzáférhetőbbé tette a témát a mainstream média számára,
és az emberek bátrabban számoltak be az élményeikről.
De mi nem beszéltünk földönkívüliekről,
ahogy a Pentagon sem tette.
Nem mentünk bele ebbe a témába,
mégpedig jó okkal.
Hogy jönnél elő vele? Elmész a szerkesztőhöz és azt mondod:
„Van egy sztorim egy srácról, aki ufót látott a kertjében.”
Mire a szerkesztő: „Oké, írj egy jópofa, 500 szavas cikket!”
De ez egyáltalán nem vicces azok számára, akik átélték.
Tudják, mit láttak.
Olyan dolgokat láttak, amiket nem értenek.
De attól, hogy valamit nem értünk, még beszélhetünk róla.
HIT
Fantasztikus volt az Arielben tanulni. Többnyire a szabad levegőn voltunk.
Kevesen mondhatják el, hogy iskolába menet zsiráfokat látnak.
VOLT DIÁK
És hogy az iskolájuk vagy gimijük egy vadasparkkal szomszédos.
Hol van a kalapotok?
A tanárok mind nagyon elhivatottak voltak.
Nem kéne felvenni a sapkát?
Közösség voltunk,
megbízhattunk a körülöttünk lévő felnőttekben,
akár tanárok, akár önkéntesek voltak.
Azt éreztették velünk,
hogy biztonságban vagyunk.
Máris vannak barátai?
Hol?
Olyan volt, mint egy második család.
Az Ariel Iskolába jártam. Ez egy nagyon jó hírű magániskola.
VOLT DIÁK
Megismertették velünk a Bibliát,
az élet dolgait keresztény szemszögből tanították.
A testvérem is így nőtt fel.
A neveltetésünk hatással volt arra,
ahogy erre a tapasztalatra reagáltam.
Miért vagyunk itt?
Hogy elmondjam az én szemszögemből.
És mi az ön szemszöge?
VOLT DIÁK
Hogy mit láttam aznap.
Szeretném megosztani másokkal.
Hol szeretné kezdeni?
1994. SZEPTEMBER 16.
Épp szünet volt.
Hatodikos voltam.
A tanárok elmentek egy gyors megbeszélésre.
Úgyhogy Salmával a környező területen lófráltunk.
Egyszer csak ott volt ez a ragyogó fény,
nagyon közel, közvetlenül a fű fölött.
Selmával felkiáltottunk: „Az meg mi?”
Nagyon fényes volt.
Egyik pillanatban láttuk, a másikban már nem.
Mintha káprázott volna a szemünk.
VOLT DIÁK
A barátnőm, Emma
közvetlenül ott állt mellettem.
Láttam…
egy lebegő tárgyat. Jó nagy volt.
Körülötte meg kisebbek voltak.
Mintha többféle űrhajó lett volna.
Olyanok voltak, mint a hangyák, akik teszik a dolgukat.
Itt voltak az űrhajók.
Az egyik hatalmas volt.
Körülbelül innen…
idáig ért.
Az átmérője meg ekkora volt.
Egy ragyogó, ezüst színű korong,
rajta lámpákkal.
Az alján lámpák voltak.
És villogtak.
Volt rajta egy ajtó.
Aztán hirtelen ott termett az a lény. Ott volt előttünk.
Pislogtam egyet,
és a lény hirtelen ott termett egy vagy két méterre tőlem.
A lény körülbelül…
ilyen távolságra volt,
ki lehetett venni a részleteket.
Ragyogó napsütés volt,
egész biztos, hogy nem tévesztettük össze valamivel.
Testre simuló,
fekete ruhát viselt,
mint egy búvárruha.
Olyan volt, mint a búvárruha.
Hatalmas feje volt.
Ovális alakú, az álla meg hegyes.
Nagy szeme volt.
Csak ennyit láttam. A nagy szemeit és hogy fekete volt.
Hatalmas szemei voltak, képtelen voltam nem azt nézni.
És amikor szemkontaktust teremtettünk,
minden más eltűnt körülöttünk.
Mitől ijedtél meg?
A zajtól.
Milyen zajtól?
Ami a levegőből jött.
- A levegőből? - Igen.
Mihez tudnád hasonlítani? Mint egy zúgás vagy zümmögés?
Mintha valaki fuvolázna.
Fizikailag nem érintett meg.
De úgy éreztem, hogy a tekintetével minden porcikámat megérinti.
Ekkor elkezdtem érezni az üzeneteket.
Egyszerűen csak ott voltak a lényemben, a tudatomban.
Nem beszéltek hozzám, Szinte telepatikus volt.
Rám tört egy elsöprő érzés, hogy mennyire fontos a környezetünk.
Meg kell értenünk, hogy ennél nincs fontosabb,
és hogy helyes döntéseket kell hoznunk ezzel kapcsolatban.
Az élethez és a fejlődéshez tiszta levegő, növények és termékeny talaj kellenek.
Állatok, növények.
Minden, ami körülvesz minket.
Meg akarták értetni velünk,
hogy ártunk a világnak,
és nem szabad túlságosan technologizálódnunk.
Annyi idősen kimondani sem tudtam, hogy technológia.
Emlékszem, hogy amikor riportot készítettek velem,
olyasmit mondtam, hogy nem szabad túlságosan technologizálódnunk.
Egyértelmű volt az üzenet.
A technológia
csak még tovább fog fejlődni,
és ez nem lesz jó az emberiségnek.
Hogyan kommunikáltak veled?
- Szavakkal? - A tudatommal.
- Mivel? - A tudatommal.
- A tudatodon keresztül? - Igen, eszembe jutott.
Soha nem éreztem még ilyen erős…
kapcsolatot.
Sajnálatos, hogy ami utána történt,
már nem volt olyan békés és szép.
Utoljára 20 éve jártam itt, vagy kicsit régebben.
Akkor végeztem az Arielben.
Már értem, miért akarta anyám, hogy itt tanuljak.
Csodálatos kint lenni a természetben.
VOLT DIÁK
Ön is látta az ufót?
Nem láttam.
Az egészet csak kitaláltam.
Az egyik barátommal azon agyaltunk,
hogy tudnánk megúszni a sonaórákat.
Néhány barátom zimbabwei volt,
a sona volt az anyanyelvük.
Bárcsak jobban figyeltem volna!
Sajnos nem beszélem túl jól a nyelvet.
Bármit megtettem volna, hogy ne kelljen részt vennem az órán.
Előálltunk egy őrült ötlettel, egy igazi képtelenséggel.
Most nem látom, de akkoriban volt ott egy nagy kő.
Egy fényes kő, ami ragyogott a napfényben.
Én meg rámutattam:
„Nézzétek, egy űrhajó! Földönkívüli!”
Erre az elsősök és másodikosok: „Komolyan?” „Igen, földönkívüli!”
Fél órán belül minden gyerek erről beszélt.
Fel-alá rohangáltak, az egész suli felbolydult.
Lehetett egy ezredmásodperc.
Lehetett tíz perc is.
Csak azt tudom, hogy mire elengedtem Emma kezét,
a játszótéren káosz volt.
Hatvan gyerek látta, amit én.
Hosszú karok,
furcsa, zöldes, ovális alakú fej. Hatalmas szemek.
És féltem, halálra voltam rémülve.
Lehet, hogy az a kő csillogott vagy hasonló,
de földönkívüliek biztos nem rohangáltak.
És ha egy lézersugár levágja a fejünket? Bármi lehet.
Pánikba estem.
Miért jönnének ide űrlények,
ha nem lépnek kapcsolatba senkivel?
Távoli galaxisokból érkeznek,
nem utaznak több ezer kilométert azért, hogy gyerekekkel dumcsizzanak.
Nem gondolkodtam azon, mi fog most történni,
vagy miért jöttek ide.
Hátra se néztem, úgy meg voltam rémülve.
Nem hittem a szememnek.
Mindenki a sziklára mutogatott, és azt kiabálta: „Ott egy ufó!”
Ilyenek a gyerekek. Élénk a fantáziájuk.
És a végén tényleg elhiszik, amit kitaláltak.
Az nem egy kő volt. Tudom, hogy néz ki egy kő.
Persze lehet kérdezni, hogy „Mi más lehetett volna?
Lehetett ez, lehetett az?” És hasonlók.
Nem tudom, nem mentem oda megfogni.
De az biztos, hogy nem kő volt.
Ha tényleg ez történt volna, nem csak ácsorgok
és mutogatok arra a kőre.
Biztos, hogy elindulok felé.
Odamegyek az űrhajóhoz.
Hiszen mikor adódik még egy ilyen lehetőség?
Mikor látsz élőben földönkívülit?
Sokan vitatkoznak velem.
Hazugnak neveznek, mindenfélét mondanak,
de magamat nem csaphatom be.
És szerintem nem volt ott semmilyen ufó.
Csak elindult egy szóbeszéd,
a többiek meg elhitték, hogy láttak valamit.
Sajnálom, hogy baromságnak tartom,
de őszintének kell lennem.
Nincs kétségem afelől, mit láttam aznap.
Soha nem is volt.
Valljuk be, a gyerekek kamuznak.
Nem olyan ártatlanok, mint ahogy beállítjuk őket.
„Szerinted 60 ember hazudott?”
Igen, 60 ember hazudott.
HARVARD EGYETEM
1994-et írtunk, akkor fejeztem be
a katolikus egyház ellen indított
első nagy szexuális visszaélési ügy tárgyalását.
Az irodámban ültem,
amikor felhívott egy neves ügyvéd az ország nyugati részéről.
ÜGYVÉD
És azt mondta, van számomra egy ügye.
Egy harvardi professzorról van szó, aki hisz az ufókban.
Ő a Cambridge Kórház pszichiátriájának főorvosa.
Pulitzer-díjat nyert,
megalapította az ország első
járóbeteg-ellátással rendelkező elmegyógyintézetét,
és azt állítja, hogy van egy rejtélyes, földönkívüliekkel kapcsolatos jelenség.
Azt gondoltam, hogy a fickónak komoly mentális problémája van.
De mondták, hogy ő a kinevezett professzor,
és egy harvardi bizottság titokban arra készül,
hogy megszüntessék a megbízatását.
Mivel ez volt az első ilyen eset
a Harvard Egyetem 350 éves fennállása során,
felkeltette az érdeklődésem.
Ezt a fickót komolyan kell venni.
Pulitzer-díjat nyert,
a semmiből hozta létre a Cambridge Kórház pszichiátriai osztályát,
akivel most a Harvard büszkélkedhet az oktató kórházak közül.
A pszichiátriában, ha valaki arról számol be…
A HARVARD PSZICHIÁTERE
…hogy földönkívüli lényekkel került kapcsolatba,
automatikusan azt feltételezik róla,
hogy valami pszichés problémája van.
Nekem is ez volt a reakcióm,
amikor először hallottam ilyesmiről.
John több mint 150 interjút készített olyanokkal,
akik azt állították, hogy elrabolták őket az idegenek.
Közülük 70-nel én is beszéltem.
És felemésztette őket, hogy senki sem hitt nekik.
Tébolyultnak titulálták őket.
De John inkább úgy tekintett rájuk, mint akik traumát éltek át.
Amennyire meg tudtam állapítani, és ez bebizonyosodott,
miután 90 hasonló embert vizsgáltam,
nem volt nyilvánvaló mentális betegségük, ami megmagyarázta volna.
Ha olyasmiről számolnak be,
ami nagyon hasonló mások tapasztalataihoz,
és félresöpörjük, hogy ez nem történt meg,
akkor mi történt valójában?
Erről beszélt John.
És ön hinni akart benne,
vagy szkeptikusan állt hozzá?
Rendkívül szkeptikusan. Képtelenségnek tartottam,
azt gondoltam, ilyen nincs.
Nem létezhet ilyen intelligencia a mi univerzumunkban.
Biztosan van rá valami ésszerű magyarázat.
Derítsük ki, mi ez az egész!
Vizsgáljunk meg minden aspektust!
Ezt szeretném elsősorban.
John egyre közismertebb lett.
Minden talkshow-ban szerepelt
a gyűrött öltönyében és a pecsétes nyakkendőjével.
Dr. Mack az utóbbi négy évben körülbelül 100 pácienst vizsgált,
akik azt állítják, hogy elrabolták őket a földönkívüliek.
Dr. Mack a Harvard Egyetem köztiszteletben álló professzora.
- A Harvard pszichiátere… - A Harvard…
Szókimondó volt.
A Harvard pedig
nem tudta tolerálni,
hogy John tévés népszerűségre tett szert,
és hogy a Harvardot ilyen megosztó üggyel hozzák kapcsolatba.
Van egy minta, amire pszichiáterként nem találok magyarázatot.
A folytatásban Sharon meséli el, milyen borzalmakat élt át,
amikor találkozott egy földönkívülivel.
A Harvard szerint John orvosi mulasztást követett el,
amiért a hozzá járó pácienseket
nem kezelte gyógyszerekkel vagy intenzív pszichoterápiával,
holott ezek az emberek mentális betegséggel küzdöttek.
Meghallgatta őket, de nem vonta kétségbe, amit állítottak,
és ezzel ártott nekik.
Különböző felmérésekből tudjuk,
hogy több százezer, netán több millió ember van az országban,
akik nagyon hasonlót éltek át. Nem ismerik egymást.
Az esetek részletei nem szerepeltek a médiában,
nem áll mögötte érdek.
Szégyellik magukat. Ez az egyik.
Olyat is hallottam, hogy két-három éves tapasztalta meg,
tehát nincs köze a személyiséghez.
És ahogy már említettem,
az általam vizsgált embereknek nincs pszichés betegsége.
Tehát csak a valós tapasztalás állhat mögötte.
A szakmai karrierje forgott kockán.
Az orvosi engedélye.
De John nem hátrált meg,
szembeszállt velük.
Attól, hogy nincs rá magyarázat,
még reálisan kell vizsgálni, nem pedig nevetségessé tenni.
John tehát elutazott a zimbabwei Ruwába,
hogy bebizonyítsa, történt valami jelentős ezekkel az emberekkel.
Úgy vélte, nyitottnak kell lennünk,
és kicsit elvonatkoztatni az anyagi világtól.
Hányan állítják, hogy átélték ezt?
Írtam egy könyvet John Mackről,
tizenhét évbe telt, mire teljesen elkészültem vele.
Ami leginkább megfogott,
hogy John Mack kockára tette a karrierjét,
hogy ebben a kétes hírű témában vizsgálódjon.
Könnyen mondhatjuk bármire, hogy nincs tudományos bizonyíték.
De Mack olyan témában vizsgálódott,
ahol tényleg nincs tudományos bizonyíték.
Nem az a célom, hogy kedveljenek.
Nem a népszerűségre hajtok.
Egy jó hírű, színvonalas iskolát vezetek,
ez az én hivatásom.
Hogy miért vagyok itt 33 éve?
IGAZGATÓNŐ
Talán mert kényelmes, nem tudom.
Felkelek, felöltözök, bemegyek.
Nincs mese, csinálni kell akkor is, ha nincs kedvem hozzá.
Ez a kötelességem, bármi van, ott kell lennem.
Keresztény iskolát vezetek, de megvan a saját hitem.
Nem kell templomba járnom ahhoz, hogy rátaláljak Istenre.
És ő is tudja, mi nyomja a lelkem.
Vannak dolgok, amiket nem kell megkérdőjelezni,
egyszerűen el kell fogadni.
Én ezt vallom.
Már veszik? Mintha újra gyerek lennék.
VOLT DIÁK
Igen. Megszegem a szabályt.
Ha Mrs. Bates rájön, nekem annyi.
Próbálsz normális életet élni és továbblépni,
de mindig ott van a tudatodban, és felszínre hozza az emlékeket.
Hallottam a gyerekeket,
ahogy kiabálnak és sírnak,
de ez a lény egyszerűen vonzott magához.
Emlékszem a hatalmas, fekete szemeire.
És…
Nem tudom, mi volt ez, talán telepátia,
de amennyire emlékszem, olyasmi volt az üzenet,
hogy ártunk a bolygónknak.
De akkoriban nem igazán…
beszéltük meg az effélét.
Egyszerűen kizártuk, nem foglalkoztunk vele.
Traumatikus élmény volt. Legközelebb akkor beszéltünk róla,
amikor John megkért, hogy meséljem el, amit láttam,
és megnyugvást adott, hogy beszélhettem vele.
Megnyugtató volt, hogy hitt nekem.
Professzor úr, már tíz napja itt van Zimbabwében.
Mi a véleménye azok után, hogy beszélt az iskolásokkal?
Próbáltam számolni azzal a lehetőséggel, hogy az eseményeket talán
egyikük képzelőereje indította el,
aztán továbbszőtték a történetet.
Körülbelül egy tucat gyerekkel beszéltünk külön-külön.
A professzor az utolsók közt volt, akik riportot készítettek velünk.
A világ minden tájáról érkeztek hozzánk a tévéstábok,
de nem vettek komolyan.
Mit éreztél, amikor belenéztél a szemébe,
vagy amikor ő rád nézett? Milyen hatással volt rád?
- Féltem. - Félelmetes volt?
Talán most végre meghallgatnak,
és segítenek értelmet adni ennek az egésznek.
Anya jön és betakar.
És utána egyből elalszol,
vagy ébren maradsz és gondolkodsz?
Még ébren maradok, és minden zajtól megijedek.
- Félsz még éjszaka? - Igen.
Értem. És mitől félsz éjszakánként?
Attól, hogy az a férfi megint engem néz,
és meg akar ölni.
Anyukád tudja, hogy félsz? Mondtad neki?
Nem. Úgysem hinne nekem.
Mi győzne meg arról, hogy biztonságban vagy?
Nem tudom.
Mi az, amitől kevésbé aggódnál?
- A férfi. Mindig a férfi jár az eszemben. - Nem tudod kiverni a fejedből?
Nem.
Akkor mitől lennél nyugodtabb? Az a férfi tudna olyat csinálni?
Nem.
Jött egy fickó.
Nagyon magas volt, lassú és megfontolt.
Olyan típus,
aki meghallgat.
Meséld el nekem, mi történt aznap!
Kint voltál a szünetben, igaz?
Igen.
Mi volt az első dolog, amit észrevettél?
Lementünk a játszótér végére.
„Mondd el, mit láttál!
Mit éreztél?
Olyan érzésed volt, hogy kommunikálnak veled?”
Ilyen kérdéseket tett fel.
Aztán kaptunk papírt és filceket,
hogy rajzoljuk le, amit láttunk. Én meg lerajzoltam.
Ilyen volt az űrhajó.
Voltak rajta lámpák.
Hosszú karjai voltak mondjuk a miénkhez képest?
Igen, hosszúak.
Értem.
És volt hajuk?
Igen, olyasmi, mint Michael Jacksonnak.
És ilyen fekete ruha volt rajtuk.
És nagy szemeik.
Voltak pupilláik, mint a rajzodon?
Igen, fehér pupilláik voltak.
Nagyobb szemeik voltak, mint nekünk.
És mi történt utána?
Vége lett a szünetnek.
Visszamentünk az osztályterembe,
elmondtuk a tanároknak, de egyikük sem hitt nekünk.
Szóval nem hittek nektek?
- Nem. - De mind ugyanazt mondtátok.
A tanárok nem hittek nekünk.
Egyáltalán nem.
Úgy voltak vele, ha láttunk is valamit, az biztos nem valami ufó volt.
Ez az ovális valami, amiről beszéltünk.
Először nem vettünk róla tudomást.
IGAZGATÓ
Minden ment a szokott módon.
Nem rémlik, hogy beszéltem volna a gyerekekkel.
Ez teljesen új volt, nem tudtuk, hogy kezeljük.
Maradtunk annál, amihez értettünk.
Itt lakom az iskolában.
Úgyhogy próbálok nem gondolni rá.
Mert álmatlan éjszakáim lesznek.
- Álmatlan éjszakái? - Igen!
Már jó pár ilyen éjszakám volt, mióta ez történt,
úgyhogy próbálom kiverni a fejemből.
Az első variáció az volt,
hogy csak a kertész volt, biztos őt láttuk.
És azt mondták, ne beszéljünk róla többet.
Továbbra is szkeptikus vagyok,
mert a gyerekek könnyen meggyőzik magukat, hogy ezt vagy azt látnak,
és átveszik egymás izgatottságát.
Honnan tudják, mit láttunk?
Nem a kertész volt!
Nem láttak semmit. Valaki kitalált egy történetet,
Én ezt gondolom.
Ha valaki olyan régóta foglalkozik gyerekekkel, mint én,
akkor nagyon körültekintően kell értelmeznie, amit mondanak.
Felnőtt emberek, ők döntik el, mit hisznek.
Talán tényleg elhiszik, hogy látták.
Sajnálom, de semmi nem történt,
és saját magukat csapják be.
Lehet, hogy hazudtam egyszer-kétszer, de a többiek folytatták.
Hatvan gyerek hazudik?
Hazudik arról, amit láttak,
vagy csak mentek a többiek után?
Azért ez nagyon sok gyerek.
Ha öt 16 éves hajlandó tanúskodni,
hogy egy tanár vagy pap molesztálta őket,
akkor ez olyan masszív bizonyíték,
hogy megnyerem a pert.
Hatvan gyerek ugyanarról számol be.
Hogy hagyhatnánk figyelmen kívül?
Ez nagyon erős bizonyítéknak számít jogi körökben.
A bíróságon simán elítélhetnek valakit
a szemtanúk tanúvallomása alapján.
Halálra ítélik és kivégzik őket.
Mack azt mondta: „Pszichiáter vagyok.
Az a munkám, hogy emberekkel beszélgetek.
Meg tudom mondani, mikor mondanak igazat és mikor nem.”
Ezért amikor a gyerekek elmesélték Macknek a történteket,
megfelelő affektusnak nevezte,
vagyis a gyerekek azt a rémületet jelenítették meg, amit akkor átéltek.
Biztosra vette,
hogy ezt nem lehet csak úgy megjátszani.
- Nekem ez nem megy. - Miért?
Mert nem akarom elhinni.
Ezek az emberek intenzív átéléssel és rémülettel meséltek el
egy számukra nagy jelentőséggel bíró eseményt.
Pszichiáterként mondom, ilyet csak valós tapasztalat válthat ki.
Jó lett volna, ha többet beszélgetnek velünk,
hogy ne érezzük magunkat teljesen őrültnek.
Otthon nem beszélhettem róla,
mert apám hallani sem akart az egészről.
Nem akarta, hogy megbélyegezzék.
A szüleim egyszerűen azt mondták: „Nem láttál te semmit!”
Féltünk, hogy kikapunk.
Nem az a kérdés, mi miben hiszünk.
MACK A TANÁROKHOZ BESZÉL
Az a kérdés, ők mit éltek át,
és hogy a körülöttük lévő felnőttek fogékonyak-e erre.
Azt gondolom,
hogy ez az egyik legalapvetőbb oktatási alapelv.
Bármi is legyen a személyes politikai meggyőződésünk,
lehetőséget kell biztosítanunk arra,
hogy a gyerekek nyíltan kifejezhessék a gondolataikat és érzéseiket.
Barátokat veszítettem el miatta.
Én voltam az őrült,
aki továbbra is azt állította, hogy nem a kertész volt.
Ragaszkodtam hozzá, hogy ez megtörtént.
Úgyhogy rengeteg megbélyegzés ért.
Normál esetben nem hívunk meg olyanokat a műsorba,
akik abszurd dolgokat állítanak.
A történeteik valóban őrültségnek tűnnek, hogy őszinte legyek.
Ami utána jött, sok szempontból rosszabb volt, mint maga az élmény.
Nagyon nehéz volt.
Valóban hatással volt egyesekre,
és fel kell tennünk a kérdést:
voltak pszichés problémáik ezeknek az egyéneknek előtte?
Vagy az a nap és a hazugságok
okoztak később mentális problémákat?
A műsor négy éve alatt egyszer sem foglalkoztunk ufókkal.
Mégpedig azért, mert az emberek többsége szkeptikus.
Kezdetben kutakodtam.
Keresgéltem, kérdezősködtem,
de az emberek egy bizonyos ponton túl ellenségessé váltak.
Egy fiatal lelkész részéről tapasztaltam a legnagyobb elutasítást.
Azt mondta, földönkívüliek nem léteznek.
Próbálta elérni, hogy ne kérdezgessek ilyeneket.
Kezdtem úgy érezni, hogy velem van a baj.
Miért csinálunk úgy, mintha őrültek lennének,
ha átélnek egy idegen lénnyel vagy intelligenciával való találkozást?
Miért hiszik eszelősnek őket, ha tényleg az a tapasztalatuk,
hogy egy idegen intelligenciával találkoztak?
Meghatározó, amikor gyerekként
nem hisznek neked valami fontos dologgal kapcsolatban.
Ez nálam azt eredményezte, hogy ha történt valami fontos velem,
vagy csak zajlott az élet,
akkor nagyon nehezen nyíltam meg,
és nem szívesen beszéltem másoknak az élményeimről.
Azt mondták, keressek fel egy szakembert,
vagy beszéljek valakivel a történtekről.
De nem teszem.
Úgysem hinnék el.
Megint csak kételkednének benne,
hogy mi történt valójában.
Akik átélték ezeket az élményeket, őszinték.
Nem tudjuk, mit láttak pontosan,
de fontos elfogadni,
hogy őszintén beszélnek a velük történtekről.
Miben különbözik ez attól,
mint amikor azt mondjuk, hiszünk Istenben vagy másban?
Ezt valahogy másképp kezeljük,
és úgy tekintünk rá, mintha valami tabu lenne.
Ha jól tudom, már mások is vannak, beleértve az igazgatónőt is,
akiknek ugyanilyen élményben volt részük.
Azt nem tudom megmondani, mikor történt.
Azután volt, hogy a gyerekek látták. Mack professzor érkezése előtt.
Nem beszéltem róla.
Éjszaka volt, a szobámban voltam.
Aztán elvittek magukkal az űrhajójukra.
Egy keskeny ágyon voltam,
ami vicces, mert elég telt vagyok.
Reméltem, hogy nem esek le róla.
Nagyon keskeny volt.
Apró emberkék voltak körülöttem.
Vagyis földönkívüliek.
Azt mondták: „Ne nézz fel!”
De én elég makacs vagyok, úgyhogy felnéztem.
A köldökömbe raktak valamit.
Talán mikrochip volt.
Láttam egy villanást, és eltűntek.
Mint a filmekben. De ez valós volt.
Ezt én éltem át, senkire se tartozik.
Próbáltam magamban feldolgozni,
de antidepresszáns lett a vége.
Nem tudtam jókedvűen dolgozni.
És azt éreztem, hogy nem kéne tovább itt lennem,
mert a végén még öngyilkos leszek.
Nem is tudom.
De nem akartam Mack professzornak beszélni a történtekről,
sem bárki másnak. Inkább háttérben maradtam.
Aztán visszajöttek és megkérdezték, velük akarok-e menni.
Mert annyira boldogtalan voltam.
Nemet mondtam, erre visszajöttek harmadszor is,
és azt mondták, ez az utolsó esélyem.
„Velünk jössz?”
Azt feleltem: „Nem, folytatnom kell a hivatásom.”
Nem hagyhattam itt, amit elkezdtem, végig kellett vinnem.
Mi a helyzet, pajtás?
Kedves volt, hogy megkérdezték, de persze, hogy nem mentem.
A gyerekek számítottak rám. Úgyhogy elmentek.
Lehet, hogy John Mack marslakókat hajkurászik,
de így is szép összeget keres.
Harvardi professzorokat nem szoktak kirúgni.
Kínos a szakmának,
amikor az egyik kolléga ilyen elméletekkel áll elő?
PSZICHIÁTER
Igen, rendkívül kellemetlen, és aggódunk is John miatt.
Kisiklott?
John tehetséges és intelligens férfi,
de hajlamos túlzottan lelkesedni,
és ezúttal túl messzire ment.
Elvesztette a kontrollt.
A Harvard álláspontja szerint John mulasztott,
és ezt többször is felhozták a meghallgatásokon.
A Harvard szerint orvosi műhibát követett el,
amiért nem mondta el ezeknek az embereknek,
hogy pszichés problémával küzdenek,
és nem kezelte őket a megfelelő gyógyszerekkel.
Ezeknek a betegeknek mentális problémájuk van,
amiket megpróbálnak elfedni olyan módon,
hogy ez az őrültség rá a magyarázat.
A középiskola második vagy harmadik évében
mélyen vallásos lettem.
Egyszer megkérdeztem az ifjúsági lelkészt:
„Addig még világos,
hogy Jézus eljött a Földre és meghalt a bűneinkért.
De honnan jött?”
Aztán megkérdeztem,
elképzelhetőnek tartja-e, hogy földönkívüli volt.
Hiszen én láttam már földönkívülit.
De ő csak vállat vont.
„Ugyan már! Nem láttál semmit.”
Az emberek azzal ráztak le, hogy nem láttam semmit.
Emlékszem, hogy ez a lelkész még azt is hozzátette,
hogy azok az élmények,
amiket gyerekként átéltem, nem számítanak.
Lényegtelen, ki vagyok afrikaiként.
Ezt a szót használta: lényegtelen.
Nem számít az egyéniségem.
Hatalmas ez a világ,
rengeteg különböző emberrel és nyelvvel,
és azt mondja, mindez nem számít?
Emiatt kezdtem el kutakodni és kérdezősködni.
Ha ennyi éven át becsapják saját magukat,
akkor kellene valaki, aki azt mondja:
„Nem történt meg. Ébresztő!”
Hogy végre kigyógyulhassanak a hazugságból,
amit annyi éven át mondtak maguknak, hogy végül el is hitték.
Vagy 20 éven át próbáltam magamban tartani a történteket.
Ennek eredményeképp sok minden kimaradt a gyerekkoromból,
emlékek egész sora törlődött ki,
mert nem mertem feltépni azt a sebet, nem tudtam feldolgozni a traumát.
Mire gondolsz, ha valami zajt hallasz?
Hogy valaki bejön a házunkba,
és el akar rabolni engem vagy a játékaimat.
A férjemnek sem tudtam erről beszélni.
Hagyományhű katolikus, és megkérdezte,
miről fog szólni ez a dokumentumfilm.
Azt válaszoltam,
hogy sokáig attól tartottam, hogy ha elmondom, őrültnek fog nézni.
És esetleg elhagy.
És eleinte tényleg így volt vele.
„Ez nem lehet! Nem tudok olyannal élni, aki ufókat látott!”
Bementem a Harvardon kialakított tárgyalóterembe.
Volt ott egy nagy, félkör alakú emelvény,
ahol három orvos ült. Mintha bíróságon lettem volna.
Összegyűjtöttük az eskü alatt tett vallomásait mindazoknak,
akik szerint John megmentette az életüket.
És ha ő nincs, talán már öngyilkosok lettek volna.
Nem hallgattak meg azok a felnőttek, akikben megbíztam.
De John Macket
nem kellett meggyőznünk arról, hogy mit láttunk.
És tudom, hogy ezért rengeteg kritikát kapott.
Nagyon sok kellemetlenséggel járt számára.
Harcolt értünk.
Tizennégy hónapig húzódott az ügy.
Folyamatosan meghallgatások voltak.
Addigra persze kiszivárgott az önkényes eljárás híre,
és nagy felháborodást keltett, ami Johnnal történik.
Szerintem ez volt az egyik oka annak,
hogy a Harvard végül visszavonulót fújt.
Fel vagyok vértezve.
Számítottam rá,
hogyha megbolygatom a világnézetüket valamivel,
ami hivatalosan nem is létezhetne,
akkor a birodalom visszavág.
Az egyetem legmagasabb beosztású képviselői belátták,
hogy ez szimpla boszorkányüldözés volt,
és véget vetettek neki.
Ez erőt adott.
Gyógyító ereje volt.
Meggyőződésünk, hogy rendkívüli esemény történt.
Egyedülálló ebben a témában.
És ha van valami, ami meg tudná győzni a szkeptikusokat
egy olyan intelligencia létezéséről,
ami az igazgató szavaival élve nem e világról való,
akkor ez tökéletes példa rá.
Ritkán van valakinek annyi bátorsága,
hogy hozzá merjen nyúlni egy ilyen kényes témához.
És ami továbbra is korunk egyik legnagyobb rejtélye.
Nincs magyarázat ezekre az esetekre.
Mik ezek az ufók?
Vannak-e hozzájuk köthető lények?
Ezek korunk legmegosztóbb kérdései közé tartoznak.
Hasonlóak ahhoz, hogy mi van a halál után.
Hogy alakult ki az univerzum? Mi volt az ősrobbanás előtt?
Mi volt mindezek előtt? És az hogy alakult ki?
A sona nyelvben van egy szó.
Az egyház fogta ezt a szót,
és olyasmi jelentést adott neki, hogy szent.
De mielőtt még az egyház megkaparintotta volna,
olyasmit jelentett, hogy nagy rejtély.
Valami megmagyarázhatatlan.
De létező.
Ott van, mert interakcióba lépsz vele.
Ez a találkozás segített, hogy rátaláljak afrikai mivoltomra.
A saját hitemre, kultúrámra és spiritualitásomra.
Hiszek benne, mert láttam.
Ez egy olyan történet, amit megosztunk, amire büszkék vagyunk,
és beszélünk róla, ha szeretnénk.
Ha nem szeretnénk, akkor nem beszélünk róla,
de ez mindenkit érint.
Ez egy nagyon fontos történet,
de nem is kifejezetten amiatt, ami konkrétan történt.
Hanem az emberi vetülete miatt.
Csak egyszerűen kimondani, hogy emberek ezt élték át.
Ez az empátia. Megismerni valamit a másik szemszögéből.
Onnantól lehet máshogy gondolni, hiszen ettől vagyunk emberek.
Néhányan mélyebbre ástak.
Mások elzárkóztak és gondolni sem akarnak rá.
És vannak, akik találtak számukra kielégítő válaszokat.
De vannak, akik továbbra sem tudják összerakni a kirakós darabkáit.
Olyan is van, aki ott volt aznap,
és azt mondja, nem történt meg.
Rendben van, ez is egy választás.
Annyi felfedeznivaló van még,
annyi mindent meg kell ismernünk a körülöttünk lévő világból,
és egészen addig nem voltam tudatában,
hogy negatív hatással lehetek a környezetre.
Ez az üzenet más megvilágításba helyezte
a világban betöltött szerepemet.
Felnyitotta a szemem.
Ráébresztett, milyen szűk látókörű voltam.
Nem voltam hajlandó elfogadni,
hogy van valami ebben az anyagi világban,
amit nem értek.
A legtöbb ember azt kérdezi, egyedül vagyunk-e.
Szerintem a kérdés inkább az, hogy kik vagyunk.
És meg kéne értenünk,
hogy talán minket is figyelemmel kísérnek.
Ők kit látnak?
Hatvankét gyermek jelentette,
hogy űrhajókat és földönkívüli lényeket látott aznap az iskolánál.
Tíz évvel később John Mack professzort halálra gázolta egy részeg sofőr.
Mack professzorral egyetemben sokan gondolták úgy,
hogy ez volt a 20. század legjelentősebb ufóészlelése.
A feliratot fordította: Peterdi Zita