Miután egy különös tárgyat észleltek a zimbabwei sivatag egén, a ZBC-t
elárasztották a tárgyat leíró hívások az ország egész területéről.
Melyik napszakban jelent meg ez a dolog az égen?
A szünetben.
Láttuk, ahogy a kis fények pislákolnak.
A lény elég közel volt ahhoz, hogy részletesen megvizsgáljam.
Megláttam ezt a személyt. És, nagy szemei voltak.
-Ez a férfi átlagosan nézett ki? -Teljesen fekete volt.
A szemei vékonyak voltak, és furcsa alakúak.
Milyen érzés volt, amikor rád nézett?
Féltem.
Olyan volt, mintha egyszerre nézett volna mindenkire.
Úgy nézett rám, mintha azt akarná, hogy vele menjek.
-Maga szerint a gyerekek igazat mondanak? -Nem, de nem is gondolok erre, mert
akkor ma is álmatlan éjszakám lesz.
Nagyon féltem. Mondhatni rettegtem.
Azt hittem, hogy bántani fognak.
Ezt hogy érted?
El is rabolhattak volna.
Valami történt velük. Nem értjük micsoda, de valami történt. Ezek az
emberek nem elmebetegek; nincs mentális betegségük.
Több mint 60 gyerek látta azt, amit én. Ezt nem mi találtuk ki.
Ez a történet az igazságról szól. Nem tudjuk mi az, de előbb utóbb ki fog
derülni.
Az idők kezdete óta látnak az emberek megmagyarázhatatlan dolgokat az égen.
-Vajon egyedül vagyunk? -Kell, hogy legyen az
adatokban valami érdekfeszítő…
-Nem titkolunk semmit. -Vannak bolygóközi űrhajók.
Egy űrlény volt nagy szemekkel.
Valami mélységesen fontos dolog történik itt, ami hiteles és valóságos.
UFO-ÉSZLELÉSEK
Ralph Blumenthal vagyok. A New York Times riportere voltam 45 évig. Most is a
Times-nak publikálok, és könyveket írok. Nos, a legnagyobb kockázat az egész
területen az, hogy az embert nevetségessé teszik. Ez nem véletlen. A
kormányunk sajnos az ’50-es években hozott egy politikai döntést arról, hogy
nevetségessé teszi azokat az embereket, akik UFO-kat észleltek, és előálltak a
történetükkel. Ez a megbélyegzés a mai napig tart.
2017-Ben a The New York Times-ban megjelent egy nagyszabású cikksorozat.
Ebben a Pentagon egyik titkos programjára derült fény,
Amelyben azonosítatlan légi jelenségeket vizsgáltak.
Sosem tudhatod biztosan, hogy az írásodnak milyen hatása lesz. A Times a
cikket a vasárnapi címlapon közölte. Elképesztő volt. A cikket haditengerészeti
videókkal illusztráltuk, amelyeket addig nem láthatott a nyilvánosság.
Ezek voltak a legnézettebb videók, amelyeket a New York Times valaha is
közzétett. Nem én találtam ki, mások mondják, hogy a videók hozzáférhetőbbé
tették a témát a mainstream média számára, amely így könnyebben tudott
beszámolni róla. Mi nem beszéltünk űrlényekről, és a Pentagon sem beszél
róluk. Ez egy olyan terület, amibe nem mentünk bele, jó okkal. Mert hát hogyan
kellene kezelnünk ezt a kérdést? Ha bemész a szerkesztődhöz, és azt mondod: "Van egy
sztorim egy fickóról, aki UFO-t látott a kertjében.", a szerkesztő egyszerűen ki
fog nevetni.
Ám ezek az emberek nem tartották viccesnek az észleléseiket. Olyan dolgokat láttak,
amiket nem értettek, de az, hogy nem értünk valamit, nem jelenti azt, hogy nem
kell beszélnünk róla.
HIT
ARIEL ISKOLA
Ariel nagyszerű hely volt a tanuláshoz. Nem sokat voltunk az osztályteremben.
Kiváltságosnak érzem magam, hogy zsiráfokat láthattam az iskolába vezető
úton. Van egy vadaspark az iskola mellett! A gimnázium mellett!
És a sapkák?
-A tanárok lelkesedtek az oktatásért. -Hol vannak a sapkák?
Remek közösség voltunk, megbízhattunk a körülöttünk lévő felnőttekben, akár
tanárok, akár önkéntesek voltak. Biztonságban éreztük magunkat, és éreztük,
hogy összetartozunk.
Már össze is barátkoztak?
Az Ariel nekem második család volt.
Az Ariel-be jártam, ami egy elég jó iskola, egy magániskola. Nagyrészt a
Biblia olvasására neveltek; a dolgok megismerésére keresztény szemszögből.
A testvérem is ezen az úton járt.
Az iskola hatással volt arra, ahogyan hozzáálltam ahhoz, amit tapasztaltam.
Miért vagyunk ma itt?
Hogy elmondjam az én szemszögemből is.
És mi az ön szemszöge?
Azt hiszem, az amit aznap láttam.
Most megosztom a világgal.
Hol kezdjük?
1994. Szeptember 16.
A szünetben történt. Én hatodik osztályos voltam, a tanárok elmentek egy
gyors tantestületi értekezletre. Salma és én, úgymond, a tiltott területen
bolyongtunk.
Emlékszem, hogy egy erős fényt láttunk, nagyon közel, a fű felett. Odamentünk,
hogy megnézzük közelebbről.
Nagyon fényes volt, ragyogott. Az egyik pillanatban láttuk, a másikban nem. Olyan
volt, mintha megtréfált volna minket szemünk. A barátnőm, Emma ekkor odaállt
közvetlenül mellém.
Láttam egy tárgyat lebegni. Elég nagy volt. Voltak körülötte kisebbek is. Úgy
nézett ki, mintha űrhajók lennének.
Olyanok voltak, mint a hangyák, tették, a dolgukat.
Itt voltak a hajók. Volt egy nagyobb. Körülbelül innentől…
…Idáig tartott.
Ez volt az átmérője.
Egy csillogó, ezüst lemez volt, fényekkel.
Az alján fények voltak, villogtak.
Láttam egy ajtót.
Aztán hirtelen ott volt. Közvetlenül előttünk.
Pislogtam egyet, aztán megláttam, hogy ez a lény 1-2 méterre áll, szemben velünk.
A lény nem volt…
Ennél messzebb. Láttuk minden részletét.
És ez egy ragyogó, világos nap volt. Nem lehetett félreérteni, amit láttunk.
A borítása fekete volt, nagyon szűk, mint egy búvárruha.
Mint egy búvárruha.
Nagy, ovális feje volt, és hegyes álla. Ehhez hasonló alakú.
Nagy szemei voltak. Erre emlékszem. És fekete teste.
Hatalmas szemek, amelyekbe egyszerűen nem lehetett belenézni. Amint megteremtettük a
szemkontaktust, minden más eltűnt körülöttünk.
Mi ijesztett meg?
A zaj.
Milyen zaj?
Az a zaj, amit hallottunk.
Hallottatok egy zajt? És milyen zaj volt? Zúgás, vagy hümmögés?
Mintha valaki fuvolázna.
Fizikailag nem érintett meg. De úgy éreztem, hogy a tekintetével a testem
minden porcikáját megérintette.
Ekkor kezdtem el megérezni az üzeneteiket, a gondolatok egyszerűen belém
kerültek. Valahogyan a részemmé váltak.
Nem beszéd volt. Inkább már-már telepatikusnak nevezném. Egy érzés volt,
egy nagyon erős érzés arról, hogy milyen fontos a környezetünk. Arról, hogy
mindannyiunknak meg kell értenie, hogy a természet a legfontosabb dolog az
emberiség számára.
Szükség van a tiszta levegőre, a növényekre, és a termőföldre.
Az állatok, a növények, minden körülöttünk.
Azt hiszem, azt akarják, hogy az emberek értsék meg, hogy kárt okoznak a
saját világuknak, és nem szabad túlságosan technologizálódniuk.
Annyi idősen szerintem nem is ismertem azt a szót, hogy technológia. Ennek ellenére
emlékszem, hogy amikor interjút adtam azt mondtam, hogy az embereknek nem szabad
túlzottan technologizálódniunk.
Az üzenet teljesen világos volt: A technológia egyre csak fejlődni fog, és ez
nem sok jót jelent majd az emberiség számára.
-Ezt hogy mondták el neked? Szavakkal? -A tudatommal.
-Mivel? -A tudatommal.
Szóval a tudatoddal?
Csak eszembe jutott.
Soha nem éreztem még senkivel ilyen szoros kapcsolatot.
Sajnálatos, hogy ami utána történt, nem volt ilyen békés és szép.
Utoljára 20 évvel ezelőtt jártam itt, vagy egy kicsit régebben. Akkor végeztem
az Ariel-ben. Most már megértem, hogy miért akarta anyám, hogy ide járjak. A
természetben lenni egyszerűen csodálatos.
Látta az UFO-t?
Nem láttam, kitaláltuk az egészet.
Én és egy barátom arról beszélgettünk, hogyan tudnánk megszabadulni a shona
óráktól. Néhány barátunk zimbabwei anyanyelvű volt, így ők beszélték a
shonát. Mostmár sajnálom, hogy nem figyeltem oda jobban, mert a shonát nem
beszélem túl jól.
Mindenesetre mindent megpróbáltunk, hogy kihagyjuk az órákat.
Előálltunk egy őrült ötlettel, aminek nem lett volna szabad működnie. Most már nem
látszik, de akkoriban volt ott egy szikla. Egy nagyon-nagyon fényes kő, ami
ragyogott a napon. Rámutattam, és azt mondtam: "Nézzétek, ott egy űrhajó!” Az 1.
és 2. osztályosok így szóltak: "Hű, tényleg?", én meg, "Igen, igen, űrlények!"
Fél órán belül az összes gyerek erről beszélt, az összes gyerek rohangált, az
egész iskola zsongott.
Ez lehetett egy ezredmásodperc, de lehetett 10 perc is. Csak azt tudom, hogy
amikor végül el tudtam engedni Emma kezét, a játszótéren káosz uralkodott.
60 Gyerek látta azt, amit én láttam.
Hosszú karok, őrült, zöldes, ovális alakú fej, hatalmas szemek.
Teljesen meg voltam rémülve.
Lehet, hogy a kövön megcsillant a fény, de idegenek biztosan nem rohangáltak
közöttünk.
Mi van, ha egy lézersugár levágja a fejünket? Mindenféle dolgok eszembe
jutottak.
Miért jönnének idegenek egy iskolába, úgy, hogy utána nem lépnek kapcsolatba
senkivel? Más galaxisokból jönnek, nem fogják megkockáztatni az utazást, csak
azért, hogy gyerekekkel beszélgessenek.
Nem gondoltam arra, hogy “Most mi fog történni?" Vagy hogy "miért vannak itt?".
Hátra sem néztem, annyira meg voltam rémülve.
Nem hittem el, amit láttam. Láttam ezeket a gyerekeket, akik egy sziklára mutogatnak
és azt mondják: "Ez egy UFO." A gyerekek játszanak képzeletbeli játékokat,
és sokszor tényleg elhiszik azt, amit kitalálnak.
Szóval, ez biztosan nem egy kő volt! Tudom, hogy néz ki egy kő. Bárki felteheti
a kérdést, hogy "Mi más lehetett volna? Lehetett volna ez? Lehetett volna az?" Nem
tudom. Nem mentem oda és nem fogtam meg. Az viszont biztos, hogy nem egy kő volt.
Ha ez megtörtént volna, nem hiszem, hogy csak állok és nézek. Elindultam volna az
idegen felé, odamentem volna az űrhajóhoz. Hiszen mikor adódik még egy
ilyen lehetőség? Hogy valóban találkozzunk velük?
Sokan vitatkoznak velem, és azt mondják, hogy hazug vagyok. Először is magammal
kell őszintének lennem. Szerintem ezek nem űrlények voltak. Szerintem elindult
egy pletyka, a gyerekek pedig elhitték, hogy láttak valamit. Bocsánatot kérek,
amiért baromságnak gondolom, de őszintének kell lennem.
Semmi kétségem nincs afelől, amit aznap láttam, és soha nem is fordult meg a
fejemben, hogy másról lehet szó.
És valljuk be, a gyerekek hazudnak. Nem olyan ártatlanok, mint ahogyan azt a
felnőttek elképzelik. "Ez azt jelenti, hogy 60 ember hazudott?" Igen, 60 ember
hazudott.
Harvard Egyetem
1994-Ben, éppen amikor befejeztem a katolikus egyház ellen indított első nagy
szexuális visszaélési ügy tárgyalását, az irodámban ültem, amikor kaptam egy hívást
egy nagyon neves ügyvédtől. Volt egy ügye számomra egy harvardi professzorral
kapcsolatban, aki hitt a földönkívüliekben. A férfi a cambridge-i
kórház pszichiátriai főorvosa volt. Pulitzer-díjat nyert, és ő hozta létre az
ország első járóbeteg elmegyógyintézetét. Egy elismert ember, aki azt állítja, hogy
van egy földönkívüliekkel kapcsolatos jelenség. Azt gondoltam, hogy komoly
mentális problémái lehetnek."
Megtudtam, hogy a Harvardon egy bizottság egy titkos eljárásra készült,
hogy megszüntessék a megbízatását. Azt mondták nekem, hogy a Harvard Egyetem 350
éves történetében ilyen még nem fordult elő. Ez felkeltette az érdeklődésemet.
Ezt a fickót komolyan kell venni. Pulitzer-díjat nyert, a semmiből
felépítette a Cambridge-i Kórház pszichiátriai osztályát, gyakorlatilag egy
trófea a Harvard oktatóinak vitrinjében.
Ha egy személy arról számol be, hogy kapcsolatba került űrlényekkel, a
pszichiáterek, hagyományosan, szinte automatikusan azt feltételezik, hogy
pszichotikus.
Nekem is ez volt a reakcióm, amikor először hallottam ilyesmiről.
John több mint 150 interjút készített olyan emberekkel, akik azt állították,
hogy elrabolták őket földönkívüliek. Közülük 70-el én is beszéltem. Gyötrő volt
számukra, hogy senki sem hallgatta őket végig. Pszichopataként tekintettek rájuk.
John szerint nem elmebetegek voltak, hanem traumatizáltak.
Amennyire meg tudtam állapítani, és ez mostanra egyértelműen bebizonyosodott, nem
volt nyilvánvalóan kimutatható pszichiátriai betegségük.
Ha egy olyan dologra mondjuk, hogy ez egyszerűen nem történt meg, amit többen
ugyanúgy írtak le, akkor valójában mi történt? John erről beszélt.
Hinni akart benne, vagy inkább szkeptikusan közelített a témához?
Szkeptikus voltam. Számomra ez elfogadhatatlan volt. Valami, ami nem
lehetséges. Nem működhet ilyen intelligencia az univerzumunkban. Valami
másnak kell lennie, más magyarázatot keresek. Ki akarom deríteni, hogy miről
van szó, alapos vizsgálatokat szeretnék.
John kezdett híressé válni. Az összes talk-showban szerepelt, a gyűrött
öltönyében és a rosszul méretezett nyakkendőjével!
Az elmúlt négy évben Dr. Mack mintegy 100 olyan beteget vizsgált, akik azt
állították, hogy elrabolták őket a földönkívüliek. Dr. Mack elismert
professzor, aki a Harvard Egyetemen tanít.
A Harvard professzora…
Szókimondó volt. A Harvard nem tudta elviselni, hogy John szerepel a
televízióban, és emiatt a Harvardot egy ilyen megosztó üggyel hozták
összefüggésbe.
Van itt egy minta, amit pszichiáterként nem tudok megmagyarázni.
Amikor visszatérünk, Sharon megosztja velünk a rémületet, amit az észlelése
során kellett átélnie.
A Harvard szerint John hibát követett el, mivel nem lett volna szabad kezelnie
ezeket a pácienseket anélkül, hogy gyógyszereket, vagy intenzív
pszichoterápiát alkalmaz, mivel ezek a betegek pszichotikusak voltak. És azzal,
hogy John meghallgatta őket, de nem vetette el azt, amit átéltek, ártott
nekik.
Különböző felmérésekből tudjuk, hogy több százezer, de talán több millió embernek
voltak nagyon hasonló tapasztalatai szerte az országban. Nem ismerik egymást,
az általuk leírt részletek nem kerültek ki a médiába, és szégyellik magukat miatta.
Ez az egyik. Azt is hallottam, hogy ez már két-három éves gyerekeknél is előfordult,
ami kizárta a személyiséggel kapcsolatos magyarázatokat. Mint már mondtam, ezek az
emberek, nem mutatnak pszichiátriai zavarokat, tehát az észleléseik valósak
lehetnek.
A tét az egész szakmai karrierje volt, és az orvosi engedélye. De John nem tágított,
nem fordult vissza. Szembeszállt velük.
Ezt a helyzetet reálisan kell nézni, és nem szabad nevetségessé tenni.
John tehát elment a zimbabwei Ruwába, hogy bebizonyítsa, hogy ezekkel az
emberekkel valami jelentős dolog történt. Szerinte nyitottnak kell lennünk,
ahelyett, hogy kizárólag a materiális világra fókuszálnánk.
Szóval hányan voltak, akik beszéltek az észlelésről?
Írtam egy könyvet John Mack-ről, ami összesen 17 évet vett igénybe. Ami igazán
felkeltette az érdeklődésemet, az az volt, hogy John az egész karrierjét kockáztatva
vizsgálta ezt a témát. Egyenesen megmondta, hogy nincs az ügyben tudományos
bizonyítéka. Egy olyan területnek szentelte az idejét, ahol semmilyen
bizonyíték nem volt elérhető.
Nem azért vagyok itt, hogy kedveljenek.
Ez nem egy népszerűségi felmérés. Az a munkám, hogy egy jóhírű, színvonalas
iskolát vezessek, és ezt is teszem. Valaki megkérdezte, hogy “Miért vagy itt
33 éve?” Talán azért, mert lusta vagyok.
Kelj fel, öltözz fel, jelenj meg. Ezt kell tenned, minden nap. Akár van kedvem, akár
nincs, én itt vagyok, mert ez a kötelességem.
Azért vagyok itt, hogy egy keresztény iskolát vezessek, de a hitem a sajátom.
Nem kell templomba járnom ahhoz, hogy megtaláljam Istent.
Tudom, hogy hol van, ő pedig ismeri a problémáimat. Vannak dolgok az életben,
amiket nem kell megkérdőjelezni.
Csak el kell fogadni őket. Én e szerint élek.
Ezt már veszik? Mintha megint kisgyerek lennék.
Igen… az iskolai szabályok megszegése! Ha Mrs. Bates rájön, meg fog
ölni!
Megpróbálsz normális életet élni, megpróbálsz továbblépni, de mindig ott van
az emlék, ami felhozza ezeket a gondolatokat. A gyerekek…
A sikoltásuk a sírásuk… Emlékszem, azt éreztem, hogy ez a lény egyszerűen vonzott
magához.
És emlékszem, hogy nagy fekete szemei voltak.
És… Nem tudom, hogy telepatikus volt-e, de az az üzenet, amit én kaptam, arról
szólt, hogy bántjuk a bolygónkat.
De akkoriban, amikor felnőttem, mi… mi nem igazán beszéltünk ilyen dolgokról.
Elfojtottuk ezeket és továbbléptünk.
Azt hiszem, legközelebb akkor beszéltünk erről, amikor John Mack
megkért, hogy mondjam el, amit láttam. Az, hogy beszélhetek vele, adott nekem
egyfajta biztonságérzetet.
Professzor úr, ön már körülbelül 10 napja Zimbabwében van, mire jutott azután, hogy
beszélt ezekkel a gyerekekkel?
Megpróbáltam nyitott szemmel járni ebben az időszakban. Próbáltam rájönni, hogy
vajon a gyerekeket egyikük fantáziája mozgatta-e meg, mondjuk azzal, hogy
kitalált egy történetet. Körülbelül egy tucat gyerekkel beszéltünk.
Ő volt az egyik utolsó ember, aki eljött az iskolába beszélni velünk. A világ
minden tájáról jöttek tudósítani, de nem vettek minket komolyan.
Milyen hatása volt a nagy fekete szemeknek? Hogyan hatottak rád?
-Féltem. -Szóval féltél…
Most végre meghallgatnak engem, és segítenek értelmet adni annak, ami
történt.
-Anyukám betakar. -Értem, és ilyenkor egyből
elalszol, vagy ébren maradsz még?
Ébren maradok, és félek a hangoktól, amiket hallok.
Félsz éjszaka?
Igen.
És mitől félsz pontosan, amikor az ágyban fekszel?
Attól, hogy a férfi néz engem és meg akar ölni.
Anyukád tudja, hogy félsz? Elmondtad neki?
Nem. Nem hinné el nekem.
Mi győzne meg arról, hogy biztonságban vagy?
Nem tudom.
Mi az amitől kevésbé aggódnál?
Mindig a férfi jár a fejemben.
Szóval a férfi…
Igen.
Annak a férfinak kéne csinálnia valamit ahhoz, hogy megnyugodj?
Nem.
Szóval jött egy fickó. Emlékszem, hogy nagyon magas, lassú és megfontolt volt.
Nagyon, nagyon odafigyelt ránk.
El tudnád mondani, hogy mi történt aznap? Kint voltál a szünetben, ugye?
Igen.
És mi volt az első dolog, amit észrevettél?
A játszótér aljánál voltunk.
Hogy érezted magad?
Milyen érzés volt? Érezted, hogy kommunikálnak veled? Emlékszem ezekre a
kérdésekre. Aztán adtak nekünk pár darab papírt, néhány ceruzát, és azt mondták,
hogy rajzoljunk. És én rajzoltam.
Ez itt a hajó.
Pár lámpa.
A karjai rövidek voltak, vagy hosszúak?
Inkább hosszúak.
Hosszúak, értem.
És haja is volt?
Igen, olyan volt mint Michael Jacksonnak, és fekete ruhában volt.
És nagy szemek, rendben.
-Pupillái is voltak, ahogy rajzoltad? -Fehér pupillái voltak.
Nagyobbak mint nekünk.
És utána mi történt?
A szünet végén visszamentünk az osztályterembe, és elmondtuk a
tanárainknak, de sajnos egyikük sem hitt nekünk.
Nem hittek nektek, tényleg?
Pedig mind ugyanazt mondtátok.
A tanárok nem hittek nekünk. Egyáltalán nem. Azt gondolták, hogy ha láttunk is
valamit, az biztosan nem egy földönkívüli lény volt.
Először csak próbáltunk ködösíteni,
És folytattuk a napot a szokásos módon.
Nem is emlékszem, hogy beszéltem volna a gyerekekkel erről az egészről, mert
olyasmivel volt dolgunk, amivel előtte még soha.
Itt lakom az iskolában, így próbálok nem gondolni rá, különben sok álmatlan
éjszakám lenne!
Már volt is jó pár ilyen estém, szóval igyekszem a lehető legkevesebbet gondolni
rá.
Az egyik első dolog, amit mondtak nekünk, az volt, hogy csak a kertészt
láttuk, ahogy végzi a munkáját, és hogy erről többet ne is beszéljünk.
A gyerekekkel kapcsolatban még mindig nagyon szkeptikus vagyok, mert szerintem
meg tudják győzni magukat arról, hogy láttak valamit, és így egyre
izgatottabbak.
Honnan tudhatták, hogy mit láttunk, és hogy az a kertész volt?
Nem láttak semmit. Azt hiszem, valaki csak kitalált egy történetet. Én így
látom.
Ha az ember olyan régóta dolgozik gyerekekkel, mint én, akkor nagyon
óvatosnak kell lennie, hogy hogyan értelmezi, amit mondanak.
Mostmár mindannyian felnőtt emberek, maguk döntik el, hogy miben akarnak hinni.
Talán tényleg elhiszik. Sajnálom, de semmi nem történt aznap. Becsapják saját
magukat. Lehet, hogy egyszer-kétszer hazudtam, de a történetet ők folytatták.
Hatvan gyerek hazudik? Hazudnak, vagy nem akarnak kilógni a sorból? Hatvanan? Ez egy
hatalmas csoport. Ha öt 16 éves tanúvallomását megszerzem arról, hogy egy
tanár vagy pap molesztálta őket, az olyan bizonyíték, amivel egész egyszerűen
megnyerem a peremet.
Tehát van 60 ember, aki ugyanazt a tapasztalatot írja le. Ezt miért kellene
figyelmen kívül hagynunk? Ez az a fajta bizonyíték, ami jogi körökben nagyon
értékes.
A bíróságon embereket ítélnek el gyilkosságért szemtanúk vallomása alapján.
Szemtanúk vallomása alapján ítélik őket halálra és végzik ki őket! És John azt
mondta: "Nézzék, ez a munkám. Pszichiáter vagyok. Állandóan emberekkel beszélek. Meg
tudom ítélni, hogy mikor mondanak igazat, és mikor nem." Tehát azt, amikor a
gyerekek elmondták neki ezeket a történeteket, ő "megfelelő affektusnak"
hívta. Ez azt jelenti, hogy azt a rémületet jelenítették meg, amit az
észleléskor éreztek. Biztos volt benne, hogy ezt nem lehet csak úgy eljátszani.
Nekem ez nem megy.
Micsoda?
Nem tudom elhinni. Tényleg nem.
Ezek az emberek olyan intenzíven fejezték ki az érzéseiket, hogy
pszichiáterként csak azt tudom belőle kiolvasni, hogy valós tapasztalatokat
osztottak meg.
Bárcsak többet beszéltek volna velünk. Bárcsak jobban odafigyeltek volna ránk,
hogy ne érezzük magunkat teljesen őrültnek.
Nem tudtam beszélni róla otthon, mert apám nem akart belefolyni ebbe az ügybe.
Nem akarta, hogy megbélyegezzék.
A szüleim egyszerűen azt mondták, hogy "Nem láttál te semmit!”
Féltünk, hogy elnáspángolnak!
Nem az a kérdés, hogy mi miben hiszünk, hanem az, hogy ők mit tapasztalnak, és
hogy a körülöttük lévő felnőttek hogyan fogadják ezt a tapasztalatot. Ez az egyik
legalapvetőbb nevelési alapelv. Bármi legyen is a személyes politikai
álláspontunk, mindig lehetőséget kell adnunk a gyerekeknek az ötleteik és az
érzéseik nyílt kifejezésére.
Emiatt veszítettem el a barátaimat.
Én voltam az az őrült, aki egyszerűen nem hagyta annyiban, hogy nem egy kertészt
látott.
Én voltam az, aki ragaszkodott ahhoz, amit látott.
Nagyon sok megbélyegzés ért.
Normális esetben nem szerepeltetnénk a televízióban olyan embereket, akik ilyen
bizarr dolgokat állítanak. A történeteik tényleg őrültségnek hangzanak.
Sok szempontból maga az élmény kevésbé volt traumatikus, mint az, amit az
utóhatása okozott.
Ez tényleg hatással volt az emberekre, de fel kell tennünk a kérdést, hogy ezeknek
az embereknek voltak-e pszichológiai problémáik? Vagy hogy azt a napot követően
alakultak-e ki pszichológiai problémáik?
A négy év alatt, mióta adásban vagyunk, még soha nem csináltunk műsort
idegenekről, mivel szkeptikusak vagyunk.
Kezdetben keresgéltem, kutakodtam, kérdezgettem az embereket, de sajnos egy
bizonyos ponton elkezdtek ellenségessé válni. A legellenségesebb egy lelkész
volt, még a feje is belevörösödött.
Azt mondta, hogy: "Nem! Idegenek nem léteznek." Tényleg azt akarta elérni, hogy
ne tegyem fel ezeket a kérdéseket. Én pedig egyre inkább úgy éreztem, hogy őrült
vagyok.
Miért alázzuk meg az embereket, miért tartunk mindenkit őrültnek, ha az az
őszinte tapasztalatuk, hogy valamilyen idegen, intelligens lénnyel érintkeztek?
Csak mert egy más entitást észleltek?
Egy olyan időszakban, mint a gyermekkor, nagyon meghatározó, ha nem hisznek neked
egy igazán fontos dologban. Nekem ez azt eredményezte, hogy amikor más fontos
dolgok történtek velem, akkor nagyon nehéz volt megnyílnom bárki másnak, és
elmondani, ami történt velem.
Az emberek azt mondták nekem, hogy menjek el egy tanácsadóhoz, vagy beszéljek
valakivel ezekről a dolgokról. De nem teszem. Nem tudom, hogy hinnének-e nekem,
vagy újra át kellene mennem ezen a harcon?
Azok az emberek, akiknek ilyen tapasztalataik vannak, őszinték. Nem
tudjuk, hogy mi a forrása ezeknek az élményeknek, de fontos elfogadni, hogy
őszintén beszélnek. Miért különbözik ez annyira attól, amikor azt állítjuk, hogy
hiszünk Istenben és más szellemekben? Van valami az idegenekben, ami teljesen
elfogadhatatlan sokak számára.
Ha jól tudom, most már vannak más emberek is, köztük az iskola igazgatónője, akik
emlékeznek az esetre.
Nem tudom pontosan megmondani, hogy mikor történt.
Azután volt, amit a gyerekek láttak, de Mack professzor érkezése előtt.
De nem beszéltem róla.
Éjszaka volt, a szobámban voltam.
És elvittek magukkal az űrhajójukra.
Egy nagyon keskeny ágyon feküdtem, amit viccesnek találtam, hiszen elég telt
vagyok. Reménykedtem, hogy nem esek le róla.
Alacsony emberek voltak körülöttem. Vagyis földönkívüliek.
Azt mondták, ne nézzek fel, de hát persze, hogy felnéztem. Valamit beleraktak
a köldökömbe. Lehet, hogy egy microchip volt.
Egy villanás után eltűntek.
Mintha egy film lenne, nem igaz? De nem az volt. Ez az én élményem, senkire se
tartozik. Csak csendben elfogadtam, de ez nem segített. Antidepresszánst kaptam,
boldogtalan voltam az iskolában. Úgy éreztem, nem sokáig fogok élni.
Öngyilkosságra is gondoltam.
Nem is tudom…
De nem beszéltem a történtekről se Mack professzornak, se másnak. A háttérben
maradtam.
Azután visszajöttek, és megkérdezték, hogy akarok-e velük menni, de nemet
mondtam.
Aztán harmadszorra is megjelentek és azt mondták, hogy ez az utolsó lehetőségem. De
ismét nemet mondtam, mert azt kellett tennem, amire kiképeztek. Nem hagyhattam
ott a projektet.
Kedves tőlük, hogy megkérdezték, de jobb volt a gyerekeknek,
Hogy maradtam.
Lehet, hogy John Mack földönkívüliekkel társalog, de így is eleget keres. Harvardi
professzorokat nem szoktak kirúgni.
Professzor úr, ilyenkor a szakma szégyelli magát a kollégájuk miatt?
Igen, ez nagyon kellemetlen és kicsit aggódunk is Johnért.
-Hogy valami gond van? -John nagyon tehetséges és intelligens
ember, de hajlamos túlságosan lelkesedni. És ezúttal túl messzire
ment. Kezd beleőrülni.
A Harvard azt állította, hogy John műhibát követett el. Ez többször is
felmerült a meghallgatások során. A Harvard elmélete az volt, hogy ha John nem
mondja el ezeknek az embereknek, hogy pszichotikusak, és nem ad nekik nyugtatót
a pszichózisukra, orvosi műhibát követ el.
Ezeknek az embereknek pszichés problémáik vannak, amiket ezzel a
magyarázattal próbálnak elfedni. De ez teljes mértékben őrültség!
Amikor középiskolás lettem,
A második évben mélyen vallásossá váltam.
Feltettem a kérdést a lelkipásztoromnak, aki fiatal volt, hogy Jézus eljött a
Földre és meghalt a bűneinkért, de honnan jött?
Lehetséges, hogy egy földönkívüli volt?
És elmondtam, hogy én már láttam ilyesmit a saját szememmel. De ő azt válaszolta,
hogy nem, nem láthattál semmit. Többen ezt mondták, hogy nem láttam.
A lelkész még azt is hozzátette, hogy
A gyerekkori élményeim nem számítanak.
Az, hogy ki vagyok, mint afrikai, az lényegtelen. Tényleg ezt a szót használta,
hogy lényegtelen. Nem volt fontos az egyéniségem. Hatalmas ez a világ, rengeteg
különböző emberrel, és nyelvvel, és erre azt akarja mondani, hogy mindez nem
számít?
Ez indított el engem a kutatás és a kérdésfeltevések útján.
Szükségük van valakire, aki kimondja nekik, hogy ezek a dolgok soha nem
történtek meg, ébredjetek fel! Hogy végre megszabaduljanak a hazugságtól, amit annyi
éven át mondogattak maguknak, hogy végül elhitték.
Körülbelül 20 éven át mindent magamban tartottam. Ennek az lett az eredménye,
hogy a gyerekkoromból sok dolog elveszett. Nem tudtam emlékezni, mert nem
mertem felnyitni ezt a sebet. Nem dolgoztam fel a traumát.
Ha hallasz egy hangot, mire gondolsz?
Hogy el akarnak rabolni engem és a játékaimat, mindent.
A férjemnek se tudtam erről beszélni.
Ő konzervatív katolikus. Megkérdezte, hogy miről szól majd ez a dokumentumfilm,
és akkor elmondtam neki, hogy mi történt velem, és hogy nem mertem erről beszélni
neki, mert féltem, hogy őrültnek hisz és elhagy. És tényleg így végződött, azt
mondta nem tud olyasvalakivel együtt élni, aki földönkívülit látott.
Odaértem a Harvardon felállított tárgyalóterembe.
Volt ott egy nagy, félkör alakú emelvény, ahol három orvos ült.
Olyan volt, mint egy bíróságon. Összegyűjtöttünk egy eskü alatt tett
nyilatkozatot és további tanúvallomásokat azoktól az emberektől, akik állították,
hogy John megmentette az életüket.
Nem hallgattak meg azok a felnőttek, akikben megbíztam. De John Mack-ket nem
kellett győzködni, hogy elhiggye, amit láttunk. Tudom, hogy ezért sok kritikát is
kapott. Egyáltalán nem volt kellemes neki ez az ügy. Harcolnia kellett értünk.
14 Hónapon át zajlott az ügy, folyamatos meghallgatásokkal. Amikor
elkezdtek kiszivárogni az információk, az emberek felháborodtak, hogy John a részese
ennek. Szerintem ez volt az egyik oka, hogy a Harvard arra kérte,
vonuljon vissza.
Én eléggé kritikus vagyok ezzel kapcsolatban. Számítottam rá, hogy ha
megzavarom a világnézetüket valamivel, aminek nem kellene megtörténnie, a
birodalom vissza fog vágni.
Az egyetem legmagasabb szintjein álló tisztviselői belátták, hogy ez nem más,
mint boszorkányüldözés, és véget vetettek neki.
Az nagyon sok erőt adott. Gyógyító hatása volt.
Meggyőződésünk, hogy itt egy rendkívüli esemény történt. Egészen egyedülálló az
UFO-történelemben. Ha van valami, ami meggyőzheti az elzárkózó közönséget arról,
hogy van valamiféle intelligencia, ami nem ebből a világból való, az ez az esemény.
Olyan egyéniség volt, aki elég magabiztos volt ahhoz, hogy nekivágjon
ennek a nagyon-nagyon furcsa területnek. Ez továbbra is korunk kolosszális
rejtélye. Nincs magyarázat ezekre az észlelésekre. Mik ezek az UFO-k? Vannak
hozzájuk kapcsolódó idegenek?
Ezek a kérdések korunk legtitokzatosabb kérdései közé tartoznak." Mi történik a
halálunk után? Honnan jött a világegyetem? Mi történt az ősrobbanás
előtt? Mi volt előtte? Honnan jöhetett?”
A shonában van egy szó: vinojéra.
Amikor az egyház birtokába került, átalakították valamivé, ami azt jelenti,
hogy "szent". De az eredeti jelentése, mielőtt az egyház eltérítette volna más
volt: Valami nagy titokzatosság.
Valami, ami megmagyarázhatatlan,
De létezik. Azért van ott, mert kölcsönhatásban vagy vele.
Az idegennel való találkozás segített megtalálni az afrikai identitásomat.
A saját afrikai hitrendszeremet, kultúrámat és spiritualitásomat.
Hiszek benne, mert láttam.
Ez egy olyan történet, amelyet megosztunk, amelyre büszkék vagyunk. Ha
beszélni akarsz róla, beszélj, ha nem, akkor ne, de ez mindannyiunk története.
Ez egy nagyon fontos történet, de nem annyira a konkrét eset miatt. Ez egy
fontos emberi történet, amit el kell mesélni. El kell mesélni, hogy emberek
átéltek egy ilyen eseményt.
Ez az empátia. Látni a dolgokat a másik szemszögéből. Ezután már nem kell
egyetértenünk, mégis ez tesz minket emberré.
Néhányan úgy döntenek, hogy mélyebbre ásnak. Néhányan egyszerűen elzárkóznak, és
nem gondolkodnak rajta. Néhányan talán olyan válaszokat találnak, amelyek
értelmet adnak a történetnek. Ez még mindig egy sehova sem illő kirakós
darabka.
Vannak emberek, akik ott voltak azon a napon, akik azt mondják: "Nem is történt
meg." És ez rendben is van.
Annyi minden felfedeznivaló van még, és annyi mindent kell még megismernünk. Én
eddig nem is figyeltem fel arra, hogy negatív hatással is lehetek a környezetre.
Az üzenet hatására sikerült jobban megértenem a saját helyemet a világban.
Ez felnyitotta a szememet. Ráébresztett arra, hogy milyen szűk látókörű vagyok.
Hogy nem voltam hajlandó elfogadni annak a lehetőségét, hogy van valami ebben az
anyagi világban, amit nem értek.
A legtöbb ember szerint az a kérdés, hogy egyedül vagyunk-e?
Szerintem nem erről van szó.
Szerintem a kérdés az, hogy kik vagyunk mi? És talán kezdjük el elfogadni, hogy
lehetséges, hogy valaki más is visszanéz ránk.
Vajon ők mit látnak?
62 Gyerek állította, hogy űrhajókat
És földönkívülieket látott aznap az iskola udvarán.
Tíz évvel később John Macket elütötte egy részeg sofőr és szörnyethalt.
Mack és mások is a 20. század legfontosabb UFO-észlelésének tartották az ügyet.