Et merkelig flyvende objekt over Zimbabwe ledet til at ZBC ble nedringt av folk
som beskrev dette uidentifiserte flyvende objektet.
Når på dagen fant dette sted?
I frikvarteret.
Man så små, flimrende lys.
Vesenet var nok omtrent så langt unna. Man så trekkene tydelig.
Og så så jeg en… person.
Og det hadde store øyne.
-Så han vanlig ut, eller var noe uvanlig? -Han var helt svart.
Og øynene var rare. De skiftet form på merkelig vis.
-Hvordan kjentes det at han så på deg? -Jeg ble redd.
Det virket som om den så på oss alle. Blikket hans sa: "Bli med meg."
-Tror du barna snakker sant? -Jeg vil helst ikke tenke mer på det.
Tenker jeg på det, blir det nok en våkenatt.
Jeg er redd. Vettskremt.
-Jeg trodde romvesenene skulle ta meg. -Og gjøre hva da?
Enn om vi bortføres?
Noe har hendt med dem. Vi skjønner ikke hva, men noe har hendt.
Dette er ikke folk med sinnslidelser.
Over 60 barn så det samme som jeg.
Vi diktet ikke opp dette.
Historien handler om å få frem sannheten. Hva den er, er uvisst, men den skal frem.
Siden tidlig historisk tid er det blitt observert uforklarlige himmelfenomener.
Er vi alene i universet?
I datamaterialet skjuler det seg noe som bør ses nærmere på.
-Vi har ikke holdt noe skjult. -Interplanetariske romskip finnes.
Det lignet på et romvesen. Øynene var store.
Det pågår noe av dyptgripende betydning. Noe autentisk og ekte.
UFO-MØTER
Jeg heter Ralph Blumenthal og var reporter i New York Times i 45 år.
Nå frilanser jeg for dem og skriver bøker.
Hovedrisikoen når man driver med dette, er at man blir latterliggjort.
Det er ikke tilfeldig at det er sånn.
Dessverre tok landets myndigheter på 1950-tallet en politisk beslutning om
å latterliggjøre dem som så ufoer og fortalte om fantastiske hendelser.
Stigmaet har vedvart til den dag i dag.
I 2017 publiserte New York Times en banebrytende artikkelserie
som avdekket et hemmelig Pentagon-program om uforklarlige himmelfenomener.
Man vet aldri hvordan det man skriver, vil slå an.
Det var forsideoppslag i NYT en søndag, og det ble rene jordskjelvet.
I artikkelen var det videoer fra marinen som aldri var blitt vist offentlig før.
Disse er blant New York Times' mest sette videoer noensinne.
Og det dette er ikke mine ord, jeg gjengir andre.
Saken gjorde temaet mer tilgjengelig for de tradisjonelle mediene.
Det ble lettere å omtale det.
Men vi nevnte ikke romvesener, og Pentagon gjør heller ikke det.
Så det området har vi ikke tatt for oss, og det med god grunn.
For hvordan gjør man det?
Sier du til redaktøren at du vil skrive om en som så en ufo i hagen,
vil redaktøren le og be deg skrive en gøyal kortsak.
Men de som opplevde et møte, syntes ikke dette var morsomt.
De vet selv hva de så. Folk har sett noe de ikke skjønner.
Selv om noe er uforståelig bør vi ikke la være å snakke om det.
TRO
Ariel var et flott sted for det å lære. Vi var sjelden i klasserommet.
Jeg er heldig som fikk oppleve det å se en sjiraff da vi kjørte til skolen.
Skjønner du? Det å ha et viltreservat like ved skolen.
Hvor er hattene?
Lærerne brant for utdanning.
Skulle dere ikke ha på hatt?
Det var et sterkt fellesskap, og vi kunne stole på de voksne der,
både lærere og frivillige.
Alle ga oss en følelse av trygghet og tilhørighet.
Har han alt fått venner?
Hvor?
Ariel School var min andre familie.
Jeg gikk på Ariel School. Det er en god privatskole.
Jeg hadde fått en bibeltro oppdragelse og hadde et kristent grunnsyn.
Broren min også.
Dette ga føringer for hvordan jeg opplevde denne hendelsen.
Hvorfor er vi her nå?
For å få frem min versjon.
Hva er din versjon?
Det er vel det jeg så den dagen.
Jeg vil fortelle verden om det.
Hvor vil du begynne?
16. SEPTEMBER 1994
Vi hadde frikvarter.
Jeg gikk i sjette.
Lærerne var opptatt i et kort møte.
Så Salma og jeg gikk lenger av sted enn vi hadde lov til.
Og jeg husker et skarpt lys like ved oss, rett over gresset.
Både Salma og jeg lurte på hva det var.
Det skinte skarpt i det ene øyeblikket for så å forsvinne i det neste.
Det var som om øynene bedro oss.
Så skulle vennen min Emma og jeg liksom…
Hun stilte seg ved siden av meg.
Jeg så…
Objektet svevde.
Det var ganske stort, og det var omgitt av små.
De så ut til å bytte romskip.
De var som maur som syslet med sitt, hva nå enn det var.
Her var skipene.
Det ene var stort.
Fra omtrent der til omtrent…
…her.
Det var diameteren.
En sølvfarget, blank, rund plate med lykter.
På nedre halvdel var det lykter. De var sånn…
Og jeg så en slags dør.
Og brått sto han der, rett foran oss.
Jeg blunket. Like etter befant vesenet seg et par meter unna.
Vesenet var nok…
…maks så langt unna.
Man så trekkene tydelig.
Og det var klarvær og sol, så det er utenkelig at vi så feil.
Bekledningen var svart.
Veldig tettsittende, omtrent som en dykkerdrakt.
Som våtdraktene dykkere bruker.
Det hadde et digert hode.
Det var ovalt, og haken stakk ned sånn.
Det hadde store øyne.
Det var det jeg så: store øyne og svart kropp.
Enorme øyne som det var umulig ikke å se på.
Og idet vi fikk øyekontakt,
var det som om alt annet rundt oss bare forsvant.
-Hva gjorde deg redd? -Lyden.
-Hvilken lyd? -Den vi hørte fra luften.
-Dere hørte noe fra luften? -Ja.
Var det drønning, susing eller summing? Hva slags lyd var det?
Det låt som om noen spilte fløyte.
Det berørte meg ikke rent fysisk.
Men det var som blikket rørte ved hver eneste lille flik av kroppen.
Da begynte jeg å sanse beskjeder.
Tanker ble overført til meg, til mitt indre.
Det var ikke snakking, det var nærmest… telepatisk.
Det var en overveldende følelse av at miljøspørsmål er ekstremt viktige.
At vi må se til at miljøet er det vi prioriterer aller høyest,
og at vi alle tar gode valg miljømessig sett.
Vi trenger ren luft, vakre planter og rent jordsmonn for å overleve og trives.
Dyr, planter… Alt som omgir oss.
Jeg tror de vil få folk til å innse at vi gjør skade på verden,
og at vi ikke må bli for teknologiserte.
Jeg tror ikke engang jeg kunne bruke ordet "teknologi" på den alderen,
og da jeg ble intervjuet, sa jeg blant annet:
"Vi må ikke bli for teknologiserte." Budskapet var ikke til å ta feil av:
Teknologien vil bli stadig mer avansert,
og det vil ikke gagne noen mennesker.
Hvordan ble det kommunisert til deg? Ved hjelp av ord?
-Via samvittigheten min. -Samvittigheten fortalte deg dette?
Ja, det gikk via hodet mitt.
Jeg hadde aldri før opplevd en slik
forbindelse.
Dessverre ble ikke etterspillet like fredfullt og fint.
Det er 20 år siden jeg var her sist, om ikke enda lenger.
Det var da jeg gikk ut av Ariel School.
Nå husker jeg hvorfor mor sendte meg hit.
Det å være ute i det fri er så deilig.
Så du ufoen?
Nei, jeg så ikke ufoen. Jeg diktet opp alt sammen.
Jeg og en venn snakket om hvordan vi kunne snike oss unna shona-undervisningen.
Noen venner var etniske zimbabwere og hadde shona som morsmål.
Jeg burde fulgt bedre med, for jeg snakker dessverre dårlig shona nå.
Jeg ville skulke shona-timene og grep enhver sjanse.
Så fikk vi en avsindig idé som aldri burde ha fungert.
Jeg ser den ikke nå, men på den tiden var det en stein der.
En blank stein som glinset i solen.
Så jeg pekte på den og sa: "Se, et romskip! Et romvesen!"
Barn fra småtrinnene sa: "Er det sant?" "Ja", svarte jeg.
En halvtime senere snakket hele skolen om det, og alle var helt oppjaget.
Det kan ha vært brøkdelen av et sekund, det kan ha vært ti minutter.
Men da jeg omsider slapp Emmas hånd, var lekeplassen et eneste stort kaos.
Seksti barn så det samme som jeg.
Lav med lange armer.
Et merkverdig, grønt og ovalt hode. Ganske store øyne.
Og jeg er livredd. Vettskremt.
Steinen glinset kanskje, ikke vet jeg. Romvesen var det iallfall ikke.
"Enn om vi blir halshogd av en laser?" Alt mulig sånt. Jeg fikk panikk.
Skulle romvesen virre rundt på en skole uten å ta ordentlig kontakt?
De har reist gjennom galakser.
Man legger ikke ut på en farlig ferd på mange tusen mil bare for å prate med barn.
Jeg prøvde ikke å finne ut hva som ville skje, eller hva de ville.
Jeg snudde meg ikke for å ta en ny titt, for jeg var livredd.
Det var ubegripelig.
Fullt av folk pekte på en stein og sa at den var en ufo.
Sånn er det med barn, de leker og fantaserer.
Og brått tror de noe er virkelig.
Det var så avgjort ikke en stein. Jeg vet hvordan en stein ser ut.
Alle kan si: "Hva annet kan det ha vært? Kan det ha vært ditten eller datten?"
Jeg vet ikke, jeg tok ikke på det.
Men det var iallfall ikke en stein.
Hadde dette skjedd, ville jeg neppe bare stått og glant på steinen og pekt.
Jeg ville gått bort til romvesenet og romskipet.
For hvor ofte får du en mulighet til å rent fysisk gå bort til et romvesen?
Jeg har vært i mange krangler og blitt kalt løgner og mere til.
Men jeg må være ærlig med meg selv først og fremst.
Sannheten slik jeg ser det, er at det ikke var romvesen, men et rykte.
Dere tror at dere så noe.
Beklager å måtte avsløre tøvet deres, men jeg må være ærlig.
Jeg er ikke i tvil om hva jeg så den dagen, det har jeg aldri vært.
Og oppriktig talt, barn lyver.
De er ikke så uskyldige som vi liker å tro.
"Mener du at 60 personer løy?" Ja, 60 personer løy.
I 1994 hadde jeg ført den første store overgrepssaken mot den katolske kirke.
Jeg satt på kontoret da jeg ble oppringt
av en fremtredende advokat som holdt til vest i landet.
Han tilbød meg en sak om en professor ved Harvard som tror på romvesen.
Han ledet psykiatrisk avdeling ved Cambridge Hospital,
hadde vunnet Pulitzer-prisen og opprettet landets første polikliniske mentalsykehus.
Han hadde utrettet mye.
Nå hevdet han at det fins et fenomen knyttet til romvesen som vi ikke forstår.
Da sa jeg at han trolig trenger tung psykiatrisk behandling.
Men han hadde et permanent professorat,
og en hemmelig rettslig prosess var i gjære.
Harvards styre ville frata ham professoratet.
Dette hadde visstnok aldri skjedd før
i Harvards 350 år lange historie.
Det pirret meg.
Denne mannen bør tas på alvor. Han er blitt tildelt Pulitzer-prisen.
Han har bygget opp psykiatrisk avd. ved Cambridge Hospital,
en stor stolthet for Harvards universitetssykehus.
Tradisjonelt sett, innen psykiatrien,
om en pasient oppgir å ha hatt kontakt med romvesen,
ville det vel nesten automatisk blitt lagt til grunn
at vedkommende trolig er psykotisk.
Slik tenkte jeg også da jeg fikk høre om en slik sak.
John har intervjuet over 150 personer som hevder å ha blitt bortført av romvesen.
Rundt 70 av dem har jeg snakket med.
Og de drives til vanvidd av at ingen vil høre på dem.
De ble avfeid som psykotiske.
John tolket dem ikke som sinnsforvirret, men som traumatisert.
Det som fremstår tydelig for meg etter å ha jobbet med rundt 90 av dem,
er at ingen åpenbare psykiske lidelser kan forklare dette.
Hvis de beskriver noe som er veldig likt noe andre beskriver,
og vi avviser at dette kan ha skjedd, hva er det da som faktisk har skjedd?
Det var det John sa.
Tilnærmet du deg dette med et ønske om å tro på dem, eller med en sterk skepsis?
Med sterk skepsis. I mine øyne var ikke dette mulig.
Slike intelligente vesen kunne umulig operere i vårt univers.
Det må finnes en annen forklaring, så vi må finne ut hva dette er.
Vi må forske på alle aspekter ved dette, det er det jeg ønsker.
John begynte så smått å bli kjendis og gjestet alt som var av talkshows
iført skrukket dress og flekket slips.
De siste fire årene har dr. Mack forsket på 100 pasienter
som hevder å ha blitt bortført av romvesen.
Dr. Mack er en anerkjent professor ved Harvard.
En psykiater ved Harvard…
Han var frittalende.
Og det Harvard ikke kunne leve med, var at John var mye på tv,
og at Harvard ble koblet til et svært kontroversielt tema.
Dette mønsteret kan ikke jeg som psykiater forklare.
Ok. Etter pausen skal Sharon forklare hvor redd hun er etter å ha møtt romvesen.
Harvard fremholdt at John bedrev feilbehandling,
og at han ikke burde ha fulgt opp pasientene
uten å gi dem medisin eller intensiv psykoterapi,
da pasientene var psykotiske,
og at ved å lytte til dem uten å avfeie deres opplevelser,
skadet John dem.
Hundretusenvis av folk landet rundt, kanskje endatil flere millioner,
har hatt samsvarende opplevelser uten å kjenne hverandre.
Det de beskriver, har ikke vært i media.
Dette gagner dem ikke, de skjems. Det er det viktigste.
Og dette har hendt barn på to-tre år. Det utelukker personlighetsforstyrrelser.
Og som sagt tyder ikke undersøkelser på at de er i mental ubalanse.
Det eneste som arter seg slik, er reelle erfaringer.
Hele karrieren hans sto på spill. Legebevillingen.
John aktet ikke å la seg overkjøre, han ville ta kampen.
Det foregår noe uforklarlig som må studeres ordentlig, ikke latterliggjøres.
Så John dro til Ruwa i Zimbabwe
for å vise at det hadde hendt noe av betydning med menneskene der,
og at vi må bevare et åpent sinn,
ikke snevre inn interessefeltet til den fysiske verden.
Hvor mange er det som sier… at dette skjedde?
Jeg jobbet med boken min om John Mack. Arbeidet varte faktisk i 17 år.
Det som vekket min interesse, var at han var villig til å risikere karrieren
for å se nærmere på et tema som går på omdømmet løs.
Det kan avfeies grunnet mangelen på vitenskapelig bevis,
men Mack opererte innen et felt der det ikke finnes vitenskapelige bevis.
Jobben min går ikke ut på å bli likt. Det er ingen popularitetskonkurranse.
Jeg vil drive en god skole med et godt omdømme, og det gjør jeg.
En lurte på hvorfor jeg har vært her i 33 år.
Fordi jeg er lat, kanskje.
Stå opp, kle på deg, møt opp. Det må til om du vil eller ei, hver dag.
Enten jeg har lyst eller ikke. Jeg møter opp fordi det er min plikt.
Jeg driver en kristen skole, men har også en personlig tro.
Jeg må ikke til kirken for å finne Gud, jeg vet at han er der.
Han vet hva jeg strir med.
Enkelte ting trenger du ikke å stille spørsmål ved, du bare godtar det.
Og slik lar jeg det forbli.
Filmer dere nå? Jeg føler meg som et barn igjen.
Ja da… Brudd på skolereglementet.
Får Mrs. Bates vite dette, kverker hun meg.
Man prøver å få et normalt liv og å komme seg videre.
Men denne opplevelsen åpner stadig vekk nye dører.
Jeg hørte barna…
De andre barna hylte og gråt.
Men det var som om jeg ble trukket mot denne skapningen.
Jeg husker at jeg så store, svarte øyne.
Og…
Jeg vet ikke om det var telepati, men beskjeden jeg mottok, og husker,
gikk ut på at vi gjør skade på planeten.
Men vi som var barn på den tiden, hadde ikke…
samtaler om sånt.
Vi simpelthen fortrengte det og rettet blikket fremover.
Det ga sterke traumer.
Første gang vi snakket om det igjen, var da Mack ba meg beskrive det vi så.
Det kjentes trygt å snakke med ham.
Det kjentes som om han trodde på oss.
Professor Mack, du har vært i Zimbabwe i rundt ti dager.
Hva sitter du igjen med etter å ha snakket med elevene ved Ariel School?
Jeg forsøkte å være åpen for
at barna kanskje ble revet med fordi ett av dem hadde livlig fantasi,
og ut fra dette diktet opp noe.
Vi intervjuet rundt tolv barn atskilt.
Han var en av de siste journalistene som kom til skolen.
Nyhetsjournalister fra nær og fjern kom for å snakke med oss,
og jeg ble ikke tatt på alvor.
Hvordan var det å se inn i disse øynene? Hva gjorde det med deg?
-Skremmende. -Skremmende?
De ville kanskje forstå og lytte nå, og hjelpe meg med å forklare dette.
-Mamma pakker dynen rundt meg iblant. -Sovner du da, eller ligger du og tenker?
Jeg ligger våken og blir redd hver gang jeg hører en lyd.
-Er du redd om natten? -Ja.
Hva uroer du deg for om natten nå, da?
Jeg uroer meg for at han ser på meg ennå,
og at han skal drepe meg.
Vet moren din at du uroer deg. Har du sagt hvor redd du er?
Nei, hun vil nok ikke tro på meg.
Hva må til for at du skal føle deg trygg?
Jeg vet ikke.
Hva kan gjøre deg mindre bekymret?
-Jeg tenker på den mannen hele tiden. -Det er umulig å få ham ut av hodet?
Ja.
Og hvordan…
Hva kan gjøre deg mindre bekymret? Kan mannen gjøre det?
Nei.
Det kom en fyr.
Jeg husker at han var høy, rolig og sindig.
Han var veldig…
…lyttende.
Kan du fortelle hva som hendte den dagen?
-Dere var ute i frikvarteret, ikke sant? -Ja.
-Hva var det første du la merke til? -Vi gikk til nedre del av lekeplassen.
"Kan du forklare hva du så?
Hvordan føltes det?
Virket det som om de kommuniserte med deg?"
Jeg husker spørsmålene.
Så fikk vi ark og fargeblyanter.
De sa: "Tegn det du så."
Og jeg tegnet.
Nå tegner jeg romskipet.
Med lykter.
Lange eller korte armer sammenlignet med våre?
Litt lange.
Litt lange, altså.
Du så hår?
Ja, det var som Michael Jacksons, og de hadde en slik svart drakt.
Og store øyne, altså.
-Du har tegnet pupiller. Hadde de det? -Ja, de var hvite.
Deres øyne var større enn våre.
Hva skjedde så?
Etter frikvarteret gikk vi inn i klasserommet
og fortalte det til læreren, men ingen av lærerne trodde på oss.
-Trodde ikke på dere? Er det sant? -Ja.
Alle fortalte jo det samme.
Lærerne trodde ikke på oss. Overhodet ikke.
De antok kanskje at vi hadde sett noe, men ikke fremmede vesen
og den der ovale greia som vi så.
Vi prøvde først å føyse det bort.
REKTOR
Vi fortsatte bare som normalt.
Jeg tror ikke vi snakket med barna om det, for dette hadde vi aldri vært borti før.
Da tyr man til det vante i klasserommet.
Jeg bor her på skolen, så jeg prøver å la være å tenke på det.
Ellers ryker nattesøvnen.
-Ryker nattesøvnen din? -Ja!
Det har vært mange våkenetter etter dette, så jeg prøver å glemme det.
Noe av det første vi ble fortalt, var at en gartner hadde jobbet der nede.
"Og nå vil vi ikke høre mer snakk om dette."
Jeg er skeptisk til barn, for de kan overbevise seg selv om at de ser noe,
og de kan hausse hverandre opp.
Hvordan vet de hva vi har sett?
Og det var ikke en gartner.
De så ingenting. Jeg tror noen har diktet opp dette.
Har du jobbet lenge med barn,
viser du stor omhu når du tolker det de sier.
De er selvstendige mennesker som må få ha egne meninger.
De tror kanskje oppriktig at de så det.
Men dette skjedde dessverre ikke, de bedrar seg selv.
Jeg løy kanskje en gang eller to, men de andre videreførte løgnen.
Seksti barn lyver?
Lyver om det de så eller er overtalt av vennene?
Det er mange.
Om jeg får fem 16-åringer til å vitne om
at en lærer eller en prest begikk overgrep,
så er det et tungtveiende bevis, og da vinner jeg saken.
Så når 60 stykker beskriver den samme hendelsen,
hvorfor skal vi avfeie det?
Denne type bevis står veldig sterkt i juridisk sammenheng.
I retten vektlegges vitneutsagn.
Folk er blitt dømt for drap basert på vitneutsagn,
og har fått dødsstraff basert på vitneutsagn.
Mack sa: "Jeg er vant til dette som psykiater.
Jeg snakker mye med folk og bedømmer hvorvidt de snakker sant eller ei."
Så da folk fortalte Mack om det de hadde opplevd,
oppfattet han dem som "naturlig opprørt".
Det kom altså til syne hvor redde de hadde vært.
Han var overbevist om at dette ikke kunne diktes opp uten videre.
-Jeg syns dette er vanskelig. -Hvorfor det?
Fordi jeg ikke har lyst til å tro på det.
De viste sterke følelser da de snakket om noe som betød mye for dem.
Det var mye frykt.
Som psykiater mener jeg at det må skyldes virkelige opplevelser.
Skulle ønske de hadde snakket mer med oss, stilt spørsmål
og fått oss til å føle oss mindre sprø.
Jeg kunne ikke snakke om det hjemme. Far ville ikke vite av det.
Han ville unngå stigmaet.
Foreldrene mine sa det rett ut: "Nei, du så ikke det!"
Vi var redde for å få pryl.
Det er uvesentlig hva vi tror, dette handler om deres opplevelse,
og hvorvidt de voksne rundt dem anerkjenner deres opplevelse.
Og det er nok et av de mest grunnleggende prinsippene innen utdanning:
Tross egne meninger, politiske sympatier og fordommer
må du legge til rette for at ideer, følelser og tanker kan uttrykkes fritt.
Dette kostet meg venner.
Jeg ble gærningen som aldri sluttet å mase om at det ikke var en gartner.
Siden det var jeg som sa at dette hadde skjedd.
Så det var et kraftig stigma på den tiden.
Vanligvis gir vi ikke tv-tid til noen som kommer med så merkelige påstander.
Sant å si fremstår det de sier som fullstendig galskap.
Selve opplevelsen var nesten mindre belastende enn etterspillet.
Etterspillet tok på.
Det gikk hardt inn på enkelte.
Da er jo spørsmålet om de hadde psykiske plager fra før av.
Eller har hendelsen den dagen og alle løgnene ført til psykiske plager?
Etter fire år på lufta har vi aldri snakket om romvesen.
Sant å si skyldes det at mange av oss er skeptiske.
Innledningsvis var jeg søkende og stilte spørsmål.
Det drev jeg med inntil folk begynte å bli sinte.
Den som ble sintest, var ungdomspresten, som ble sprutrød i ansiktet.
Han sa: "Nei. Det fins ikke romvesen."
Han prøvde hardt å få meg til å slutte å spørre.
Dafølte jeg i større grad at det var jeg som var gal.
Hvorfor idiotforklare og ydmyke noen som mener å ha møtt fremmede vesen?
Hvorfor er man sprø om man opplever at man blir oppsøkt av intelligent liv?
Når man i oppveksten blir mistrodd i forbindelse med noe veldig viktig,
innebar det at da jeg opplevde andre viktige ting,
eller livskriser av et slag,
slet jeg med å åpne meg og fortelle andre om dette.
Folk har bedt meg gå til terapeut eller snakke med noen om dette.
Men jeg gjør ikke det, for vil de tro på meg, da?
Eller blir det en omkamp om hva som faktisk skjedde?
De som har opplevd dette, er oppriktige. Hva som ligger bak, er ukjent.
Men vi må anerkjenne at de snakker oppriktig om en sterk opplevelse.
Og hvorfor er dette oppsiktsvekkende? Vi tror jo på Gud og alskens åndelig?
Likevel er det noe ved akkurat dette
vi opplever som spesielt fremmed.
Nå er det visstnok skoleansatte, deriblant skolens rektor,
som husker noe tilsvarende.
Jeg vet ikke nøyaktig når jeg opplevde dette.
Men det var etter barnas observasjon og før professor Mack kom.
Men jeg har aldri snakket om det.
Det var en natt på soverommet.
Og så ble jeg tatt med inn i fartøyet.
Til en smal seng.
Litt artig siden jeg er tjukk. "Håper ikke jeg faller ut."
Veldig smal.
Og jeg var omgitt av små folk. Romvesen.
De sa "Ikke se opp." Men jeg så selvsagt opp. Typisk meg.
De stakk noe inn i navlen min.
En mikrochip, kanskje.
Det kom et lysglimt, og så var de vekk.
Låter som en film.
Men dette var min personlige opplevelse, så jeg bearbeidet den i stillhet.
Det gikk dårlig. Jeg måtte ta Prozac.
Og jeg mistrivdes på skolen.
Jeg tenkte at jeg ikke hadde noen grunn til å leve.
Om jeg vurderte selvmord?
Jeg vet ikke helt.
Men jeg ville aldri ha snakket med professor Mack eller noen andre om det.
Jeg holdt meg i bakgrunnen.
Så kom de tilbake og spurte om jeg ville bli med dem.
Siden jeg var ulykkelig.
Jeg svarte nei.
Så kom de en tredje og siste gang og sa: "Vi drar. Siste sjanse. Blir du med?"
Jeg sa: "Nei, jeg må gjøre det jeg er opplært til."
Nemlig at man ikke gir opp, man fullfører.
Går det bra? Hallo.
Hyggelig å bli spurt, men nei, jeg ville ikke bli med.
Det var til barnas beste. Så de dro.
Mulig John Mack soser i sin egen verden, eller i romvesenes, men lønna er solid.
Og professorer ved Harvard får aldri sparken.
Er det pinlig for fagmiljøet når en kollega fremmer slike teorier?
Ja, det er svært pinlig for fagfeltet, og vi er småbekymret for John også.
-Er han på ville veier? -Tja, John er særs begavet og intelligent.
Men han kan også la seg rive med, og denne gangen har han gått for langt.
John har mistet gangsynet.
Harvard beskyldte John for feilbehandling.
Det ble gjentatt i rettsmøtene.
Harvard mente at det å ikke si til dem at de var psykotiske,
og ikke gi dem beroligende midler mot psykose, var feilbehandling.
Pasientene har psykiske problemer, og problemene tilsløres
av forestillingen om at forklaringen på det hele er denne galskapen.
Da jeg gikk på andre eller tredje trinn på highschool, ble jeg dypt religiøs.
Jeg spurte min daværende ungdomsprest:
"Ok, jeg skjønner, Jesus steg ned til jorden og døde for våre synder,
men hvor kom han fra?"
Så spurte jeg ham: "Er det tenkelig at han var et romvesen?"
Jeg sa: "Jeg har sett et selv."
Han føyset det bort og sa: "Nei, du har ikke sett det."
Folk sa ordrett: "Nei, du så ikke det."
Jeg husker at en hvit prest sa:
"Det du opplevde som barn, det betyr ingenting."
Det du er, altså en afrikaner, er irrelevant."
Han brukte ordet "irrelevant".
Jeg fikk ikke ha egenart.
Verden er stor med forskjellige folk, folkeslag og språk.
Skal alt dette utraderes og kalles uviktig?
Det ble starten på min reise. Jeg var søkende og undrende.
De har løyet til seg selv i så mange år at de kanskje trenger at noen sier:
"Det skjedde ikke. Våkne!"
Da kan de begynne å lege sårene etter årevis med selvbedrag,
som fikk dem til å tro på egne løgner.
I 20 år prøvde jeg å holde det skjult, å stenge det inne.
Resultatet var at mye av barndommen gikk tapt.
Mange barndomsminner gikk også tapt,
for jeg kunne bare ikke pirke i det såret, pirke i det traumet.
Når du hører en lyd, hva tror du det er?
Folk som kommer inn i huset for å ta meg, lekene mine og sånt.
Og jeg klarte ikke å snakke med mannen min om det.
Han har et tradisjonelt katolsk livssyn og spurte meg:
"Hva handler egentlig denne dokumentaren om?"
Jeg sa: "Jeg har lenge fryktet at om jeg forteller deg dette,
vil du tro at jeg er gal og gå fra meg."
Til å begynne med sa han:
"Nei, dette går ikke an. Jeg kan ikke være gift med en som har sett romvesen!"
Jeg gikk inn i det provisoriske rettslokalet på Harvard.
Der var det et halvsirkelformet podium hvor det satt tre leger.
Det så ut som et dommersete.
Vi innhentet skriftlige erklæringer og vitner som sa at John hadde reddet dem.
At de kunne ha begått selvmord uten Johns hjelp.
Jeg ble ikke lyttet til av voksne tillitspersoner.
John Mack måtte ikke overbevises om hva vi hadde sett.
Og jeg vet at han fikk hard medfart for dette.
Han kom overhodet ikke fra dette i fred og fordragelighet.
Og han måtte kjempe for oss.
Dette pågikk i 14 måneder.
Det var ørten rettsmøter, og folk fikk nyss om denne rettslige farsen.
Folk raste mot det John ble utsatt for.
Jeg tror denne lekkasjen bidro til at Harvard valgte å trekke seg.
Jeg er nokså tykkhudet. Dette er jo som forventet.
Forstyrrer man deres verdensbilde med ting som ikke passer inn,
vil jo imperiet slå tilbake.
Universitetets øverste ledere skjønte at dette var en ren heksejakt.
De stoppet det.
Det ga meg styrke og leget sårene.
Vi er overbevist om at noe ekstraordinært fant sted her.
Noe unikt i ufo-historien.
I den grad noe kan overbevise en trangsynt offentlighet
om at det fins intelligent liv som, for å sitere rektoren, er utenomjordisk,
så burde denne hendelsen overbevise folk.
Han var sjelden vare.
Han var selvsikker nok til å gi seg i kast med denne merkelige tematikken.
Og dette er og forblir det største mysteriet i vår tid.
Det fins ingen forklaring på disse opplevelsene.
Hva ufoene er for noe, og hvorvidt noen vesen kunne knyttes til dem,
er noen av de mest svimlende spørsmålene i vår tid.
Spørsmål som: "Hva skjer når vi dør?" "Hvordan oppsto universet?"
"Hva skjedde før big bang?"
"Hva fantes før det igjen, og hvor kom det fra?"
På shona har vi ordet "zvinoera".
Da kirken ble kjent med det, ble det oversatt til "hellig".
Men det ordet opprinnelig betød, før kirken kuppet det,
var "stort mysterium".
"Noe som er uforklarlig,
men som finnes."
Det fins fordi du interagerer med det.
Det å se romvesenet ledet til at jeg fant min afrikanske identitet.
Mitt afrikanske livssyn, min kultur og tro.
Jeg tror på det fordi jeg så det.
Vi deler denne historien og er stolte av den.
Man snakker bare om dette om man vil, men det er din historie også.
Dette er en viktig historie,
men ikke først og fremst på grunn av selve hendelsen.
Det er en viktig historie på det menneskelige plan.
Det å simpelthen si: "Noen mennesker har opplevd dette."
Da viser man empati og setter seg inn i andres sted.
Derfra kan det ta ulike retninger, men det er menneskelig.
Noen valgte å bore mer i dette.
Noen valgte å skyve det unna og ikke tenke på det.
Noen kan ha funnet svar som gir mening for dem.
Noen er kanskje fortsatt puslespillbrikker som ikke passer inn noe sted.
Noen av dem som var der den dagen, avviser at dette skjedde.
Det er også greit.
Det er så mye vi ennå ikke har funnet ut om det som omgir oss.
Jeg var ikke bevisst på at jeg kunne ha en negativ innvirkning på miljøet.
Så det å få den beskjeden ga meg en helt annen forståelse av
min rolle her på jorden.
Det var en skikkelig vekker.
Jeg innså hvor trangsynt jeg var,
og at jeg ikke var villig til å ta høyde for
at det fantes noe i den fysiske verden som jeg ikke forsto.
For folk flest er hovedspørsmålet: "Er vi alene?"
Jeg tror hovedspørsmålet er: "Hvem er vi?"
Når du tar innover deg at noen andre kanskje betrakter oss, tenker du:
"Hvem ser de?"
Sekstito barn oppga at de så romskip og utenomjordiske vesen på skolen den dagen.
Ti år senere ble John Mack påkjørt av en fyllekjører. Han døde momentant.
Mack og mange med ham anså denne nærkontakten
som den viktigste i det 20. århundre.
Tekst: Dario Kverme Birhane