După ce un obiect ciudat a fost văzut pe cer în Zimbabwe,
zeci de persoane din toată țara au sunat la postul public
ca să descrie obiectul zburător neidentificat.
La ce oră a avut loc acest eveniment?
În pauză.
Se vedeau niște luminițe care pâlpâiau.
Ființa era la distanța asta, deci puteam vedea detalii.
Și am văzut o persoană.
Și avea ochii mari.
Arăta ca un bărbat obișnuit sau…
Era îmbrăcat în negru.
- Negru? - Da.
Avea ochii migdalați, care se mișcau ciudat.
- Cum te-ai simțit când s-a uitat la tine? - Mi-a fost frică.
Părea că se uită la noi toți.
Ochii lui mă priveau de parcă îmi ziceau: „Vreau să vii cu mine. Vreau să vii.”
Credeți că copiii spun adevărul?
Prefer să nu mă gândesc la asta.
Dacă mă gândesc, voi avea o altă noapte albă!
Mi-era frică. Eram îngrozit.
- Credeam că extratereștrii mă vor ataca. - Te vor ataca? Cum?
Dacă ne răpeau?
Li s-a întâmplat ceva.
Nu înțelegem ce anume, dar s-a întâmplat ceva.
Iar acești oameni nu sunt bolnavi psihic.
Peste 60 de copii au văzut ce am văzut și eu.
Nu am inventat nimic.
Până la urmă, adevărul iese la iveală.
Nu știi cum se va întâmpla, dar adevărul iese la iveală.
De la începutul istoriei,
oamenii au văzut lucruri inexplicabile pe cer.
Suntem singuri în univers?
Undeva, printre aceste date, e ceva care merită cercetat.
Nu am ascuns nimic.
Există nave spațiale interplanetare.
Era un extraterestru și avea ochii mari.
Se întâmplă ceva extrem de important, ceva autentic și real.
APARIȚII EXTRATERESTRE
Sunt Ralph Blumenthal.
Am fost reporter 45 de ani la New York Times.
Acum sunt colaborator și scriu cărți.
Cel mai mare risc în acest domeniu,
pe care l-am întâlnit și eu, e ridiculizarea.
Nu e ceva întâmplător.
Din păcate, în anii '50, guvernul nostru a luat decizia
de a ridiculiza persoanele care au văzut OZN-uri
și care au povestit despre ele.
Acel stigmat continuă și în ziua de azi.
În 2017, New York Times a publicat mai multe articole revoluționare.
Acestea au expus un program secret al Pentagonului
care investiga fenomene aeriene neidentificate sau FAN.
Nu știi niciodată ce efect va avea ceea ce publici.
New York Times l-a publicat pe prima pagină într-o duminică.
A fost ca un cutremur.
Am însoțit povestea cu videouri ale marinei,
care nu mai fuseseră văzute de public.
Au fost printre cele mai urmărite videouri ale New York Times.
Nu spun eu asta, o spun alții.
Astfel, subiectul a devenit mai accesibil publicului larg,
iar oamenii au avut mai mult curaj să vorbească.
Dar nici noi, nici Pentagonul nu vorbeam despre extratereștri.
E un subiect pe care nu l-am abordat din motive obiective.
Ce puteai să faci?
Să te duci la redactor și să spui:
„Am găsit un tip care a văzut un OZN în curte.”
Redactorul va râde:
„Bine. Scrie 500 de cuvinte, dar să fie o știre amuzantă!”
Dar, pentru martorii acestor apariții, nu era deloc amuzant.
Ei știu ce au văzut.
Oamenii au văzut lucruri de neînțeles.
Dacă nu înțelegem ceva, nu înseamnă că nu ar trebui să discutăm despre ele.
CEI CARE CRED
INTRARE ȘCOALA ARIEL
Ariel era un loc minunat pentru învățat. Nu stăteam mult în clasă.
Am fost privilegiată să văd girafe când mergeam spre școală.
Aveam un parc național lângă școală, lângă liceu.
EMMA FOSTĂ ELEVĂ
Unde sunt șepcile?
Profesorii erau pasionați de profesia lor.
Nu trebuie să purtați șepci?
Eram o comunitate.
Puteam avea încredere în adulții din jurul nostru,
fie că erau profesori sau voluntari.
Ne-au făcut să ne simțim…
în siguranță și uniți.
Are deja prieteni?
Unde?
Școala Ariel era a doua mea familie.
Am învățat la Școala Ariel, o școală bună, o școală privată.
TAPFU FOST STUDENT
Am crescut citind Biblia,
învățând lucrurile din perspectiva creștină.
Și fratele meu la fel.
Mi-a influențat percepția evenimentului.
Am văzut lucrurile într-un anumit fel.
De ce suntem aici?
Să spun versiunea mea.
Care e versiunea ta?
KUDZANAI FOST ELEV
Ce am văzut în ziua aceea.
Cred că o să spun lumii.
De unde vrei să începi?
16 SEPTEMBRIE 1994
Eram în pauză.
Eram în clasa a VI-a.
Profesorii aveau o ședință rapidă.
Deci, eu și Salma ne plimbam în afara zonei împrejmuite.
Îmi amintesc că era o lumină puternică,
foarte aproape, chiar deasupra ierbii.
Atât eu, cât și Salma am zis: „Ce e aia?”
Era ceva strălucitor.
O clipă se vedea, apoi nu se mai vedea.
Parcă ochii ne jucau feste.
SALMA FOSTĂ ELEVĂ
Apoi, eu și prietena mea, Emma…
A venit lângă mine.
Am văzut…
un obiect destul de mare planând.
Erau și altele mai mici în jurul lui.
Părea că fac schimb de nave spațiale.
Erau ca furnicile, făceau ce aveau de făcut.
Navele erau exact aici.
Una era foarte mare.
Da. De aici până…
aici.
Era circulară.
Un disc argintiu, strălucitor, cu lumini.
Erau lumini în partea inferioară.
Făceau…
Am văzut o ușă.
Apoi, brusc, era acolo.
Era chiar în fața noastră.
Am clipit și am văzut ființa la mai puțin de un metru sau doi de mine.
Cred că ființa nu era…
mai departe de atât
și puteam vedea detalii.
Era o zi însorită.
Nu aveam cum să nu ne dăm seama ce vedeam.
Avea haine negre.
Erau foarte strâmte,
ca un costum de scufundări.
- Cum ar fi costumele de scufundări. - Da.
Și avea un cap foarte mare.
Oval, cu o bărbie ascuțită, coborâtă.
Avea ochi mari.
Atât am văzut. Ochi mari. Și un costum negru.
Niște ochi uriași, la care nu aveai cum să nu te uiți.
După ce am făcut contact vizual…
totul din jurul nostru a dispărut.
- Ce te-a speriat? - Zgomotul.
Ce zgomot?
Zgomotul pe care l-am auzit în aer.
- Ați auzit un zgomot? - Da.
Ce fel de zgomot? Ca un răcnet, un bâzâit, un zumzăit?
Parcă cineva cânta la flaut.
Nu m-a atins fizic.
Dar, cu privirea aia, mi s-a părut că mi-a atins tot corpul.
Atunci am început să simt mesajele.
Au început să îmi vină idei, să curgă în ființa mea.
Nu a vorbit nimeni. A fost ceva… telepatic.
Era un sentiment…
am simțit într-un mod copleșitor cât de important e mediul.
Mediul trebuie să devină prioritatea noastră
și toți trebuie să facem ce e mai bine pentru mediu.
Avem nevoie de aer curat, de sol curat și de plante frumoase ca să înflorim.
De la animale până la plante…
toate lucrurile care ne înconjoară.
Cred că vor ca oamenii să știe
că facem rău acestei lumi
și că nu trebuie să fim prea „tehnogizați”.
Nici nu cred că știam să pronunț cuvântul „tehnologie” la vârsta aia, deci…
Țin minte că mi s-au luat interviuri
și am spus: „Nu trebuie să fim prea tehnologizați.”
Mesajul a fost foarte clar.
Tehnologia nu va…
Se va dezvolta în continuare
și va aduce doar deservicii omenirii.
Cum ți-au comunicat asta?
- Prin cuvinte… - Conștiința mea.
- Poftim? - Conștiința mi-a zis.
- Ți-a spus conștiința ta? - Mi-a venit în cap.
N-am mai simțit niciodată o astfel de…
legătură.
E regretabil că ceea ce s-a întâmplat după aceea
nu a fost la fel de pașnic și de frumos.
Au trecut peste 20 de ani de când am fost ultima dată aici.
Ultima dată a fost când am absolvit Școala Ariel.
Îmi amintesc de ce voia mama să vin aici.
E minunat să fii în natură.
DALLYN FOST ELEV
Ai văzut OZN-ul?
Nu am văzut OZN-ul.
Eu am inventat totul.
Eu și un prieten voiam să scăpăm de lecțiile de shona.
Câțiva prieteni erau din Zimbabwe,
deci limba lor maternă era shona.
Aș fi vrut să fiu mai atent.
Nu vorbesc bine shona, deși mi-ar fi plăcut.
Voiam să scap de ora asta cu orice ocazie.
Ne-a venit o idee nebunească, care nu trebuia să meargă.
Pe atunci, era o piatră. Acum nu se vede.
O piatră care strălucea în soare.
Am arătat înspre ea și am zis:
„E o navă spațială! Un extraterestru!”
Am convins elevii de clasa I și a II-a.
În 30 de minute, toți vorbeau despre asta.
Copiii fugeau. Întreaga școală fremăta.
Poate a fost o milisecundă.
Poate au fost zece minute.
Știu că, atunci când am reușit să-i dau Emmei drumul la mână…
era haos la locul de joacă.
Șaizeci de copii au văzut ce am văzut și eu.
Niște brațe lungi.
Un cap ciudat, verzui și oval. Niște ochi foarte mari.
Și mi-era frică. Eram îngrozit.
Poate a fost de la sclipirea pietrei. Nu știu.
Dar nu era niciun extraterestru acolo.
Mă gândeam: „Dacă ne taie capul cu o rază laser?”
Eram panicat.
De ce ar veni extratereștrii la o școală, fără să facă contact direct?
Au venit din alte galaxii.
N-o să riște ocazia ca să vorbească cu niște copii.
N-am încercat să aflu ce se va întâmpla.
Sau de ce sunt aici.
Nu-mi amintesc să fi privit înapoi, eram îngrozit.
Nu-mi venea să cred ce văd.
Toți arătau spre o piatră și spuneau: „E un OZN.”
Dar asta fac copiii. Au o imaginație foarte bogată.
Înainte să-ți dai seama, încep să creadă cu adevărat.
Cu siguranță, nu era o piatră! Știu cum arată o piatră.
Oricine poate spune: „Ce ar fi putut fi altceva?
Ar fi putut fi asta? Sau asta? Ar fi putut…”
Nu știu. Nu m-am dus să o ating.
Dar sunt sigur că nu era o piatră. Da.
Dacă ar fi fost adevărat, nu aș fi arătat cu degetul spre piatră.
M-aș fi îndreptat spre extraterestru.
M-aș fi dus la nava spațială.
Când aș mai fi avut o astfel de ocazie?
Să întâlnesc un extraterestru?
Mulți se ceartă cu mine.
Îmi spun că mint. Mă fac în fel și chip.
Dar trebuie să fiu sincer cu mine însumi.
Și adevărul meu e că nu erau extratereștri.
Adevărul meu e că a fost zvon, iar voi credeți că ați văzut ceva.
Îmi cer scuze că vă contrazic.
Dar trebuie să fiu sincer.
Nu mă îndoiesc de ce am văzut atunci.
Nu m-am îndoit niciodată de ce am văzut.
Să fim sinceri, copiii mint.
Nu sunt așa de nevinovați cum am vrea să credem.
Spun că 60 de oameni au mințit?
Da, 60 de oameni au mințit.
UNIVERSITATEA HARVARD
Era în anul 1994 și tocmai terminasem procesul
primului caz de abuz sexual împotriva Bisericii Catolice.
Eram în birou când m-a sunat un avocat foarte important din vestul țării.
ERIC MACLEISH AVOCAT
Mi-a zis: „Eric, am un caz pentru tine.
E un profesor de la Harvard care crede în extratereștri.”
Era șeful Secției de Psihiatrie la spitalul Cambridge.
Câștigase un Pulitzer.
Crease primul spital de psihiatrie din țară. Realizase multe lucruri.
Acum susținea că există un fenomen legat de extratereștri pe care nu îl înțelegem.
I-am zis că sigur are nevoie de asistență medicală psihiatrică.
Dar mi-a spus că era profesor titular
și că urma să aibă loc o comisie secretă
ca să îl destituie.
Mi-a spus că e prima dată când se întâmplă așa ceva
în cei 350 de ani ai Universității Harvard.
Asta m-a intrigat.
Este o persoană importantă.
A câștigat Premiul Pulitzer.
A construit Secția de Psihiatrie de la spitalul Cambridge,
unul dintre cele mai bune spitale universitare de la Harvard.
În mod tradițional, în psihiatrie, dacă ar veni un pacient
și ar spune că a avut contact cu extratereștri,
s-ar crede în mod automat
că această persoană suferă de psihoză.
Asta a fost prima mea reacție când am auzit despre acest caz.
John intervievase peste 150 de persoane
care spuneau că au fost răpite de extratereștri.
Am vorbit și eu cu 70 dintre ele.
Și erau torturate de faptul că nimeni nu le asculta.
Lumea zicea că au halucinații.
John a văzut că nu erau bolnavi mintal, dar erau traumatizați.
Din punctul meu de vedere, este clar,
după ce am lucrat cu 90 de persoane,
că nu e vorba de nicio boală psihiatrică.
Dacă descriu ceva foarte asemănător cu ce descriu alții…
Dar noi spunem că nu s-a întâmplat…
Atunci, ce s-a întâmplat?
Asta spunea John.
Ați fost deschis de la început posibilității de a crede?
Sau ați fost sceptic?
Am fost sceptic. Nu credeam că e posibil.
Nu mi se părea plauzibil.
Nu poate fi o astfel de inteligență în universul nostru.
Trebuie să existe o altă explicație.
Am vrut să aflu care e,
să studiez cu atenție fiecare aspect.
Asta mi-am dorit.
John a început să devină celebru.
Și a fost la toate talk-show-urile,
cu costumul lui șifonat și pete pe cravată.
În ultimii patru ani, dr. Mack a studiat 100 de pacienți
care susțin că au fost răpiți de extratereștri.
Dr. Mack e un profesor respectat care predă la Universitatea Harvard.
Un psihiatru de la Harvard…
Și vorbea deschis.
Cei de la Harvard nu puteau tolera
faptul că John vorbea la televizor,
iar Harvard era asociat cu ceva foarte controversat.
Există un tipar pe care, ca psihiatru, nu-l pot explica.
Când ne întoarcem, Sharon ne va spune groaza pe care a simțit-o
când s-a întâlnit cu un extraterestru.
Harvard susținea că John a comis malpraxis,
că nu trebuia să accepte acești pacienți
fără să îi trateze cu medicamente sau sesiuni de psihoterapie,
că acești pacienți sufereau de psihoză și că, ascultându-i
și neignorând ceea ce pretindeau că au trăit,
John le făcea rău.
Sute de mii de oameni din toată țara,
știm asta din mai multe sondaje,
au avut experiențe similare.
Nu se cunosc între ei.
Detaliile descrise nu au fost în presă.
Nu au nimic de câștigat.
Le e rușine, lucru foarte important.
Când am auzit că și copii de doi sau trei ani au pățit așa ceva,
am exclus explicațiile legate de personalitate.
Și, cum am mai spus,
au fost examinați și nu au afecțiuni psihice.
Asta se întâmplă când sunt experiențe reale.
Era în joc întreaga sa carieră profesională.
Licența lui de a practica medicina.
John a zis: „Nu mă las intimidat. Îi voi înfrunta.”
Se întâmplă ceva inexplicabil,
ceva ce trebuie privit în mod realist și fără batjocură.
John s-a dus la Ruwa, în Zimbabwe…
ca să demonstreze că acești oameni au pățit ceva important.
Că trebuie să fim deschiși
și să nu ne concentrăm doar pe lumea materială.
Bine. Câți dintre ei confirmă ce s-a întâmplat?
Lucram la cartea mea despre John Mack.
Am avut nevoie de 17 ani ca să o termin.
Asta m-a intrigat.
Faptul că John Mack și-a pus cariera în joc…
ca să cerceteze ceea ce eu numesc un subiect „rău-famat”.
Se poate zice că nu există dovezi științifice.
Nu există, dar Mack lucra într-un domeniu
în care nu prea există dovezi științifice.
Nu e treaba mea să mă fac plăcută.
Nu e un concurs de popularitate.
Sunt aici ca să conduc o școală cu o reputație bună și asta fac.
M-a întrebat cineva de ce sunt aici de 33 de ani. Poate pentru că sunt leneșă.
JUDY BATES DIRECTOAREA ȘCOLII
Mă trezesc, mă îmbrac, vin.
Asta trebuie să fac în fiecare zi, chiar dacă nu vreau.
Fie că vreau să fiu acolo sau nu, sunt acolo pentru că asta e datoria mea.
Am venit să conduc o școală creștină, dar eu am credința mea.
Știu că Dumnezeu există, nu trebuie să merg la biserică.
Știe ce probleme am.
Unele lucruri nu trebuie puse la îndoială.
Trebuie doar acceptate.
Și asta fac.
Se înregistrează? Mă simt iar ca un copil!
LISIL FOSTĂ ELEVĂ
Da. Încalc regulile școlii.
Dacă află dna Bates, mă omoară!
Încerci să duci o viață normală, să mergi mai departe.
Dar experiența asta revine mereu.
Auzeam copiii…
ceilalți copii țipând, plângând…
dar parcă eram atrasă de ființa asta.
Și îmi amintesc că am văzut niște ochi mari și negri.
Și…
Nu știu dacă a fost ceva telepatic.
Dar mesajul pe care l-am primit a fost
că facem rău planetei.
Dar, în acele vremuri…
nu discutam astfel de lucruri.
Le înăbușeam și mergeam mai departe.
A fost foarte traumatizant.
Am vorbit despre asta
când John Mack m-a rugat
să descriu ce am văzut.
Am avut încredere să vorbesc cu el.
Am simțit că el crede că spunem adevărul.
Dle profesor Mack, sunteți în Zimbabwe de zece zile.
Ce părere aveți, după ce ați vorbit cu acești copii de la Școala Ariel?
În aceste două zile, am încercat să văd
dacă acești copii au fost…
influențați de imaginația unuia dintre ei
și au spus o poveste.
Am intervievat vreo 12 copii în mod individual.
A fost printre ultimii reporteri care au venit la școală.
Echipe de știri de peste tot au venit ca să vorbească cu noi,
dar nu am fost luată în serios.
Ce ai simțit când te-ai uitat în acei ochi,
iar acei ochi s-au uitat la tine?
- Frică. - A fost înfricoșător?
Am sperat să fiu ascultată de data asta
și să fiu ajutată să înțeleg ce s-a întâmplat.
Mama mă bagă în pat.
Și adormi imediat
sau te gândești la anumite lucruri?
Rămân trează și mă sperie fiecare zgomot pe care-l aud.
- Încă ți-e frică noaptea? - Da.
Și ce te îngrijorează noaptea?
Mă tem că ființa încă se uită la mine
și că mă va ucide.
Mama ta știe? I-ai spus cât de îngrijorată ești?
Nu. Probabil că nu mă va crede.
Ce te-ar convinge că ești în siguranță?
Nu știu.
Ce te-ar face să nu te temi atât?
- Acel bărbat e mereu în mintea mea. - Nu-ți iese din minte?
- Nu. - Înțeleg.
Și cum…
Ce te-ar face să nu îți mai fie teamă? E ceva ce ar putea face acel bărbat?
Nu.
A venit un tip.
Îmi amintesc că era înalt, cu mișcări lente și intenționate.
El chiar…
asculta.
Poți să-mi spui ce s-a întâmplat în ziua aia?
- Erai afară, în pauză, nu? - Da.
Și care a fost primul lucru pe care l-ai observat?
Ne-am dus la marginea terenului de joacă.
„Spune-mi, ce ai văzut?
Cum te-ai simțit?
Ai simțit că ei comunică cu tine?”
Îmi amintesc întrebările astea.
Apoi, ne-au dat hârtie și culori și au zis să desenăm ce am văzut.
Asta am făcut.
Desenez nava.
Cu câteva lumini.
Avea brațe lungi sau scurte, comparativ cu noi?
Lungi. Destul de lungi.
Destul de lungi.
Bine. Dar ai văzut păr?
Da. Aveau părul ca Michael Jackson. Aveau un costum negru.
Și ochi mari. Bine.
- Ai desenat pupile. Chiar aveau? - Da, erau albe.
Ochi mai mari decât ai noștri.
Și ce s-a întâmplat?
Era la sfârșitul pauzei.
Apoi, când ne-am întors în clasă,
le-am zis profesorilor noștri.
Dar niciunul nu ne-a crezut.
Nu v-au crezut? Serios?
- Da. - Dar ați spus aceeași poveste.
Profesorii nu ne-au crezut.
Deloc.
Au crezut că am văzut ceva,
dar nu au crezut că sunt niște ființe
sau acel obiect oval.
Am încercat să îi ignorăm la început.
COLIN MACKIE DIRECTOR (1994)
Ne-am continuat activitatea.
Nu-mi amintesc să fi vorbit cu copiii despre asta.
Nu ne mai confruntaserăm cu așa ceva.
Așa că nu te abați de la ceea ce știi.
Locuiesc aici, la școală.
Deci, încerc să nu mă gândesc la asta.
Altfel, nu o să mai pot dormi.
- Dvs. nu ați mai dormi! - Da!
Am avut multe nopți nedormite de atunci.
Deci, încerc să nu mă gândesc.
Printre altele, ni s-a spus
că acolo era un grădinar care muncea pământul.
„Nu vreau să mai vorbiți despre asta.”
Sunt sceptică în privința copiilor.
Cred că se pot convinge singuri că au văzut ceva
și se pot influența unul pe celălalt.
De unde știu ce am văzut noi?
Și acela nu era un grădinar!
Nu au văzut nimic. Cred că cineva a inventat povestea asta.
Părerea mea e că au inventat totul.
Lucrând de atâta vreme cu copiii, știu că trebuie să ai grijă
cum interpretezi ceea ce îți spun.
Au propria individualitate. Trebuie să aleagă ce cred.
Poate chiar cred că au văzut așa ceva.
Regret să spun că nu asta s-a întâmplat și că se mint singuri.
Am zis câteva minciuni,
dar ceilalți mi-au înflorit povestea.
Au mințit 60 de copii?
Au mințit despre ce au văzut sau au fost puși să o facă de prieteni?
E un grup destul de mare.
Dacă aș reuși să determin cinci tineri de 16 ani
să declare că un anumit profesor sau preot e un agresor…
aș avea un caz puternic și l-aș câștiga.
De ce am desconsidera 60 de persoane care descriu același lucru?
Asta e o dovadă foarte puternică în mediul juridic.
În instanță, declarațiile martorilor au valoare.
Pe baza lor, oamenii sunt condamnați pentru crimă.
Sunt condamnați la moarte și executați.
Mack a zis: „Asta fac. Sunt psihiatru. Vorbesc mereu cu oamenii.
Îmi dau seama când îmi spun adevărul sau când inventează o poveste.
Când aceste persoane i-au spus ce au experimentat,
au făcut-o afișând emoții conexe.
Cu alte cuvinte, au retrăit teroarea pe care au simțit-o atunci.
Și era sigur că nu e ceva ce se poate inventa cu ușurință.
- Mi-e greu să discut despre asta. - De ce?
Pentru că nu vreau să cred.
Acești oameni au povestit plini de emoție,
dar și cu mare teamă ceva important și puternic pentru ei.
Ca psihiatru, vă spun că doar o experiență reală e descrisă așa.
Mi-aș fi dorit să vorbească cu noi mai mult, să ne pună întrebări,
să ne facă să nu ne simțim nebuni.
Nu puteam vorbi acasă,
pentru că tata nu voia să știe ce se întâmplă.
N-a vrut să fie stigmatizat.
Părinții mei îmi spuneau: „Nu! N-ai văzut așa ceva!”
Ne era frică să nu fim plesniți.
Nu e vorba despre ce credem noi.
E vorba despre experiența lor.
Despre felul în care adulții din jurul lor reacționează la experiența asta.
Cred că ăsta e unul dintre principiile educaționale de bază.
Indiferent de punctul tău de vedere și de convingerile tale,
trebuie să le oferi lor ocazia
să îți exprime ideile și sentimentele într-un mod deschis.
Am pierdut prieteni din cauza asta.
Eram nebuna care nu voia să accepte că a văzut un grădinar.
Pentru că am spus că așa ceva s-a întâmplat.
Deci, am fost stigmatizată atunci.
De obicei, nu aducem oameni la televizor care fac asemenea afirmații bizare.
Sincer, poveștile lor par foarte ciudate.
Experiența în sine nu a fost la fel de traumatizantă ca ce a urmat.
Efectele au fost profunde.
A afectat unele persoane.
Trebuie să ne punem o întrebare.
Aceste persoane au mai avut probleme psihologice?
Sau experiența aceea, minciuna aceea, le-a creat probleme psihologice?
În cei patru ani ai emisiunii, n-am vorbit despre extratereștri.
Și asta pentru că mulți suntem sceptici.
La început, am cercetat, am pus întrebări.
Dar, la un moment dat, lumea a început să fie ostilă.
Cel mai ostil a fost un pastor, care s-a înroșit de furie.
A zis: „Nu. Extratereștrii nu există.”
Încerca să mă facă să nu mai pun acele întrebări.
Și am început să cred că poate sunt nebun.
De ce credem că sunt nebuni și îi umilim
dacă acești oameni au avut contact
cu o altă formă de inteligență?
De ce credem că sunt nebuni cei abordați de o altă inteligență,
cei care chiar trăiesc o astfel de experiență?
Dacă, atunci când am fost mică,
nu am fost crezută în legătură cu un lucru important…
atunci când mi s-au întâmplat alte lucruri importante
sau când am avut probleme…
mi-a fost foarte greu să fiu deschisă
și să spun altcuiva ce mi se întâmplă.
Mi s-a zis să merg la psiholog
sau să vorbesc cu cineva despre aceste lucruri.
Dar nu o fac, pentru că…
Oare mă vor crede?
Sau va trebui să o iau de la capăt și să încerc îi conving că spun adevărul?
Cei care au aceste experiențe nu mint.
Nu știm sursa experiențelor.
Dar e important să acceptăm că spun adevărul
și că povestesc ce au trăit.
De ce e atât de remarcabil,
când pretindem că credem în Dumnezeu și în tot felul de spirite?
Totuși, această experiență e diferită,
fiindcă îmbracă o formă care ne e străină.
Din câte înțeleg, există alte persoane, inclusiv directoarea școlii,
care au trăit aceeași experiență.
Nu aș putea spune când am avut această experiență.
Dar a fost după ce au văzut copiii și înainte să vină John Mack.
Dar n-am vorbit despre asta.
Eram noaptea în dormitor.
Apoi…
am fost dusă la bordul navei.
Pe un pat îngust…
mi s-a părut amuzant, eu fiind grasă.
Speram să nu cad de pe el.
Foarte îngust.
Erau niște omuleți în jurul meu.
Extratereștri.
Au zis: „Nu privi în sus!”
Desigur că am privit, așa sunt eu.
Mi-au introdus ceva în buric.
Probabil un microcip.
Apoi, am văzut o lumină puternică și au dispărut.
Parcă povestesc un film, nu?
Dar nu a fost, asta am trăit.
Am încercat să fac față singură, dar am ajuns să iau antidepresive.
Și nu eram fericită la școală.
M-am gândit că poate nu ar mai trebui să mai trăiesc.
Am fost aproape de sinucidere?
Nu știu.
Dar n-aș fi putut să vorbesc despre asta cu profesorul Mack
sau cu nimeni altcineva, fiindcă am fost mereu retrasă.
S-au întors și m-au întrebat dacă vreau să merg cu ei.
Fiindcă eram nefericită.
Am refuzat. S-au întors a treia și ultima dată…
Au zis: „Plecăm. E ultima ta șansă.
Vrei să fii cu noi?”
Am zis: „Nu. Trebuie să îmi fac meseria.
Nu pot abandona un proiect, trebuie să îl duc până la capăt.”
Bună! Ce mai faci?
Au fost drăguți că au întrebat, dar nu voiam să merg.
Era mai bine pentru copii. Așa că au plecat.
S-ar putea ca John Mack să fie dus cu pluta,
dar tot câștigă un salariu baban.
Iar profesorii de la Harvard nu sunt demiși niciodată.
Sunteți rușinați când un coleg are astfel de teorii?
Da, suntem rușinați pentru profesie și îngrijorați pentru John.
PAUL MCHUGH PSIHIATRU UNIV. JOHNS HOPKINS
A luat-o razna?
John e un om foarte talentat și foarte inteligent,
dar tinde să se entuziasmeze prea repede.
Și, de data asta, a mers prea departe.
John nu mai e rațional.
Harvard a spus că John a comis malpraxis.
Au spus-o în mod repetat la audieri.
Susțineau următoarele:
„Nespunându-le că suferă de psihoză,
nedându-le medicamente tranchilizante pentru psihoză,
se comite un malpraxis.”
Acești pacienți au probleme psihice,
iar aceste probleme sunt mascate
prin această explicație nebunească.
Cred că în al doilea și al treilea an de liceu…
am devenit foarte religios.
Și i-am spus pastorului meu:
„Bine. Înțeleg.
Isus a venit pe Pământ și a murit pentru păcatele noastre.
Dar El de unde a venit?”
Țin minte că l-am întrebat: „E posibil să fi fost un extraterestru?”
I-am zis: „Eu am văzut așa ceva.”
Nu m-a băgat în seamă.
Mi-a zis: „Ba nu! Nu ai văzut!”
Mulți oameni mi-au spus: „Nu, nu ai văzut așa ceva.”
Îmi amintesc că un pastor alb mi-a spus…
„Experiențele tale din copilărie…
nu contează.
E irelevant cine ești tu, ca african.”
A folosit cuvântul „irelevant”.
Nu pot să fiu eu însumi.
Lumea e atât de mare,
sunt atâția oameni,
atâtea popoare și atâtea limbi,
iar tu spui că nu contează?
Așa că am pornit într-o călătorie în care am căutat și am pus întrebări.
Dacă s-au mințit atâția ani,
poate au nevoie ca cineva să le spună:
„Nu s-a întâmplat! Trezirea!”
Ca să se vindece de minciuna
pe care și-au spus-o atâția ani
și pe care au început să o creadă.
Timp de 20 de ani, am încercat să ascund.
Am încercat să țin în mine.
Drept urmare, mi-am pierdut copilăria.
Mi-am pierdut multe amintiri din copilărie,
pentru că nu puteam deschide acea rană, acea traumă.
Când auzi un zgomot, ce crezi că e?
Cred că intră oameni în casa mea,
care vor să mă fure pe mine și jucăriile mele.
N-am reușit să vorbesc nici cu soțul meu.
E un catolic tradițional și m-a întrebat:
„Despre ce e acest documentar?”
I-am zis: „Mult timp, mi-a fost teamă că, dacă îți spun, o să crezi…
că sunt nebună și nu vei mai vrea să fii cu mine.
La început, a zis: „Nu.
Nu pot fi însurat cu cineva care a văzut extratereștri!”
Am intrat în sala de judecată pe care au amenajat-o la Harvard.
Și era un podium semicircular mare, unde stăteau trei doctori.
Parcă eram la tribunal.
Am adunat declarații, afidavite
și mărturii ale unor oameni care spun că John le-a salvat viețile.
Unii poate s-ar fi sinucis dacă nu era John.
Adulții în care aveam încredere nu mă ascultau.
Dar pe John Mack nu a trebuit să-l convingem că am văzut ceva.
Știu că a avut de suferit din cauza asta.
Această experiență i-a adus numai probleme.
Și a trebuit să lupte pentru noi.
A durat 14 luni.
Am avut multe audieri.
Până atunci, s-a aflat despre acest consiliu secret.
Lumea era indignată că John trecea prin așa ceva.
Acesta cred că a fost unul dintre motivele pentru care Harvard a decis să se retragă.
Am obrazul gros. Mă așteptam la așa ceva.
Dacă începi să deranjezi cu o părere
care nu există din punctul lor de vedere,
vor riposta, trebuie să te aștepți.
Cei de la cel mai înalt nivel al universității au înțeles
că era o vânătoare de vrăjitoare.
Așa că s-au oprit.
Ne-a dat încredere.
Ne-a ajutat să ne vindecăm.
Suntem convinși că aici s-a întâmplat ceva extraordinar,
unic în istoria OZN-urilor.
Dacă e ceva ce ar putea convinge un public reticent
că există o inteligență
care nu e, cum a zis directorul, „din această lume”,
atunci e acest eveniment.
Era o persoană rară, care a avut destulă încredere
să abordeze acest domeniu foarte ciudat.
Și rămâne misterul colosal al timpului nostru.
Nu există un răspuns la aceste experiențe.
Ce sunt aceste OZN-uri
și dacă există ființe asociate cu ele
sunt întrebări care creează printre cele mai mari confuzii.
Întrebări de genul: „Ce se întâmplă când murim?”
„Cum a apărut universul?” „Ce a fost înainte de Big Bang?”
„Ce a fost înainte? De unde a venit?”
În limba shona, avem un cuvânt…
zvinoera.
Când a aflat despre el, Biserica a zis că înseamnă „sfânt”.
Dar semnificația sa originală, înainte de a fi schimbată de Biserică,
este „ceva foarte misterios.”
E ceva care e inexplicabil.
Dar există.
E acolo, pentru că interacționezi cu el.
Faptul că am văzut un extraterestru m-a ajutat să-mi descopăr africanitatea.
Credințele, cultura și spiritualitatea africană.
Cred, deoarece chiar am văzut.
Suntem mândri de povestea pe care o împărtășim.
Dacă vrei să vorbești despre asta, bine.
Dacă nu, nu vorbești.
Dar e și povestea voastră.
E o poveste care trebuie spusă,
dar nu atât de mult din cauza incidentului.
E o poveste umană foarte importantă.
Să spui că sunt oameni care au trăit așa ceva.
Asta e empatia, să vezi punctul de vedere al celuilalt.
Poți avea altă opinie, dar asta ne face oameni.
Unii au ales să sape mai adânc.
Unii au ales să uite și să nu se mai gândească.
Unii au găsit răspunsuri care au sens pentru ei.
Unii se pot simți ca o piesă de puzzle care nu se încadrează nicăieri.
Unii au fost acolo în acea zi și au zis că nu s-a întâmplat.
Și asta e în regulă. E o alegere.
Sunt multe de explorat.
Sunt multe de aflat despre ce se află în jurul nostru.
Nu știam că pot afecta negativ mediul.
Faptul că am primit acest mesaj m-a făcut
să înțeleg care e locul meu în lume.
Mi-a deschis ochii
și m-a făcut să-mi dau seama
ce mentalitate obtuză am avut
și că nu voiam să accept această posibilitate
că există ceva în lumea materială
pe care nu îl înțeleg.
Mulți cred că întrebarea e dacă suntem singuri.
Dar eu cred că întrebarea e: „Cine suntem noi?”
Și poate începem să înțelegem că altcineva ne-ar putea privi.
Ei pe cine văd?
Șaizeci și doi de copii au raportat
că au văzut nave spațiale și extratereștri în acea zi.
După zece ani, John Mack a fost lovit de un șofer beat și a murit pe loc.
Mack și mulți alții au considerat acest eveniment
cea mai importantă apariție din secolul al XX-lea.
Subtitrarea: Alina Anescu