Efter att ett mystiskt föremål sågs i himlen över Zimbabwe
har tittare ringt från hela landet och beskrivit det oidentifierade föremålet.
När på dagen hände detta?
På rasten.
Man såg små blinkande ljus.
Varelsen var ungefär så här långt borta, så man kunde se detaljer.
Och jag såg en…människa.
Och den hade stora ögon.
Såg mannen vanlig ut eller…
Nej, han var helt svart.
-Svart? -Ja.
Hans ögon var smala och hade konstiga former och så.
-Hur kändes det när han tittade på dig? -Jag blev rädd.
Han verkade titta på oss alla.
Hans blick verkade säga: "Jag vill att ni ska följa med mig."
Tror du att barnen talar sanning?
Nej, jag låter helst bli att tänka på det.
Om jag tänker på det kan jag inte sova!
Jag är rädd. Jag är livrädd.
-Jag trodde att de skulle anfalla mig. -Och göra vad då?
Tänk om de tog oss?
Nåt hände de här människorna. Vi kan inte förstå det, men nåt hände.
De här människorna är inte psykiskt sjuka. Det är de helt enkelt inte.
Över 60 barn såg samma sak som jag. Vi hittade inte på saker.
Det handlar om att sanningen kommer fram.
Man vet inte vad det är, men sanningen kommer fram till slut.
Från tidernas början har människor sett oförklarliga saker i skyn.
Är vi ensamma i universum?
Nånstans i alla data finns nåt värt att utforska.
-Vi har inte dolt någonting. -Interplanetariska rymdskepp existerar.
Det var en utomjording med stora ögon.
Det är nåt väldigt viktigt som händer här, som är väldigt äkta.
ENCOUNTERS: JAKTEN PÅ NYA UFO-BEVIS
Jag heter Ralph Blumenthal. Jag var reporter på New York Times i 45 år.
Nu frilansar jag för tidningen och skriver böcker.
Den största risken i det här fältet,
som jag har drabbats av själv, är att bli förlöjligad.
Det är ingen slump.
Tyvärr fattade vår regering ett policybeslut på 50-talet
att förlöjliga människor som hade sett ufon
och som kom fram och berättade om det.
Det stigmat finns fortfarande kvar.
2017 PUBLICERADE NEW YORK TIMES ETT ANTAL BANBRYTANDE ARTIKLAR
SOM AVSLÖJADE ETT HEMLIGT PENTAGONPROGRAM
SOM UTREDDE OIDENTIFIERADE FLYGANDE FÖREMÅL
När man skriver nåt vet man aldrig vilken effekt det kommer att få.
Det publicerades på förstasidan på en söndag. Det blev en jordbävning.
PENTAGONS MYSTISKA UFO-PROGRAM
Samtidigt publicerade vi videor från flottan, som allmänheten aldrig hade sett.
De har fått flest visningar av alla New York Times videor.
Det är inte jag som säger det, utan det är andra som säger
att det har gjort ämnet mer tillgängligt för andra medier,
och folk känner sig bekvämare med att skriva om det.
Men vi pratade inte om utomjordingar, och inte Pentagon heller.
Det är ett område som vi inte har gått in på, av goda skäl.
Hur ska man göra det?
Man går till redaktören och säger: "Jag vill skriva om nån som såg ett ufo."
Då säger redaktören: "Jag vill ha 500 ord, och gör det roligt."
Men för dem som har upplevt det var det inte alls roligt.
De vet vad de såg.
Folk har sett saker som de inte förstår.
Att vi inte förstår nånting betyder inte att vi inte borde prata om det.
Ariel var en fantastisk skola. Vi var inte i klassrummet särskilt mycket.
Det är ett privilegium att ha sett giraffer på vägen till skolan.
TIDIGARE ELEV
Att ha ett viltreservat bredvid skolan.
Var är era hattar?
Lärarna brann verkligen för att undervisa.
Ska ni inte ha på er hattarna?
Vi kände en gemenskap,
och vi kunde absolut lita på alla vuxna omkring oss, lärare så väl som frivilliga.
Alla fick oss att känna oss trygga och att vi hörde hemma.
Har han redan skaffat vänner? Var då?
Ariel var som en andra familj.
Jag gick på Ariel, som är en bra privatskola.
Jag hade uppfostrats med att läsa Bibeln
och att förstå saker ur ett kristet perspektiv.
Min bror var likadan.
Det påverkade vad jag upplevde, och gjorde att jag såg det på ett visst sätt.
-Varför är vi här i dag? -För att höra min sida av saken.
Vad är din sida?
TIDIGARE ELEV
Det är väl vad jag såg. Den dagen.
Jag ska väl berätta för världen.
Var vill du börja?
16 SEPTEMBER 1994
Så… Vi hade rast.
Jag gick i sexan och lärarna hade alla gått på lärarmöte.
Salma och jag lekte på området utanför skolan.
Jag minns ett skarpt ljussken som var väldigt nära, precis över marken.
Både jag och Salma blev överraskade.
Det var väldigt ljust. Plötsligt såg man det och sen var det borta.
Det var nästan som en synvilla.
TIDIGARE ELEV
Min vän Emma och jag, vi…
Hon kom och stod bredvid mig.
Jag såg…
…ett föremål som svävade. Det var ganska stort.
Det var små saker runt omkring. Det såg ut som att de bytte rymdskepp.
De var som myror som gjorde det de behövde, vad det nu var.
Det var här skeppen var. Ett… Det var ett som var stort.
Ja. Ungefär härifrån till…
…hit.
Och sen i diameter.
En lysande silverskiva…med lampor.
På undersidan fanns det lampor. Det var som…
Sen såg jag som en dörr.
Plötsligt var han där borta, och sen stod han precis framför oss.
Jag blinkade, och sen såg jag varelsen mindre än ett par meter bort från mig.
Varelsen skulle ha varit…
…inte längre bort än så här, så man kunde se detaljer.
Det var en solig dag. Det gick inte att ta miste på vad det var vi såg.
Kläderna var svarta…
…och väldigt tajta, som en dykardräkt.
Som en dykardräkt.
Och den hade ett väldigt stort huvud.
Det var ovalt, med en spetsig haka som kom ner så här.
Den hade stora ögon.
Det var allt jag såg. Stora ögon och en svart kropp.
Enorma ögon… som man inte kan låta bli att titta på.
När vi väl hade fått ögonkontakt…
…försvann allting annat runt oss.
Vad skrämde dig?
-Ljudet. -Vilket ljud?
Ljudet som vi hörde i luften.
-Hörde ni ett ljud i luften? -Ja.
Hur lät det? Var det ett rytande eller ett surrande? Vad var det för ljud?
Det lät som om nån spelade flöjt.
Den rörde inte vid mig.
Men den där blicken verkade röra vid varje del av min kropp.
Det var då jag började känna budskap.
Idéerna kom bara raka vägen in i mig.
Det var inte med tal. Det var nästan…telepatiskt.
Det var en känsla, en överväldigande känsla av hur viktig vår miljö är.
Vi måste se till att miljön är vår viktigaste fråga,
och att vi alla fattar rätt beslut för miljön.
Vi behöver ren luft, vackra växter, ren jord för att kunna leva och frodas.
Djur till växter till…allting omkring oss.
Jag tror att de vill att folk ska veta att vi faktiskt skadar den här världen,
och att vi inte får ha för mycket teknologi.
Jag tror inte ens att jag kunde säga ordet "teknologi" när jag var så liten, så…
Jag minns att jag blev intervjuad och sa saker som:
"Vi får inte bli för teknologifierade…"
Budskapet var tydligt. Teknologi kommer inte att…
Den kommer bara att utvecklas vidare, men det blir inte bra för mänskligheten.
Hur hörde du det? Genom ord eller…?
-Mitt medvetande, tror jag. -Var det så du fick höra det?
Ja, det kom genom mitt huvud.
Jag hade aldrig känt en sån känsla av…samhörighet.
Det var bara synd att det som hände sen inte var lika fridfullt och trevligt.
Sist jag var här var för 20 år sen, eller mer än så.
Det var när jag gick ut från Ariel.
Nu minns jag varför min mamma ville att jag skulle gå här. Naturen är otrolig.
TIDIGARE ELEV
Såg du ufot?
Nej, jag såg inte ufot. Jag hittade på alltihop.
Jag och en kompis pratade om hur vi kunde slippa shonalektionerna.
Några av våra vänner, som var infödda zimbabwier, pratade shona hemma.
Jag önskar att jag hade ansträngt mig mer, och att jag pratade bättre shona.
Men jag ville verkligen slippa shonalektionerna.
Vi hittade på en galen plan, som aldrig borde ha fungerat.
Den är inte kvar nu, men då fanns det en sten där borta.
En sten som blänkte i solen.
Jag pekade och sa: "Titta, där är ett rymdskepp och en utomjording!"
Och de små barnen frågade: "På allvar?" "Ja, utomjordingar!"
Inom en halvtimme pratade alla om det, och hela skolan pratade om utomjordingar.
Det kan ha varit en millisekund eller så kan det ha varit tio minuter.
Jag vet bara att när jag till slut släppte Emmas hand så var det kaos på skolgården.
Det var 60 barn där som såg det jag såg.
Den var kort med långa armar… Ett konstigt grönaktigt, ovalt huvud. Stora ögon.
Och jag var livrädd.
Det kanske var blänket från stenen, men där fanns absolut inga utomjordingar.
"Tänk om en laserstråle hugger huvudet av oss?" Jag fick panik.
Varför skulle utomjordingar komma till en skola och inte söka kontakt?
De kom från fjärran galaxer. Man färdas inte så långt för att prata med barn.
Jag försökte inte ta reda på vad som skulle hända nu eller vad de gjorde där.
Jag minns inte att jag såg mig om. Jag var livrädd.
Jag trodde inte mina ögon.
Alla pekade på en sten och sa: "Det där är ett ufo."
Så är det med barn. De leker fantasilekar. Innan man vet ordet av tror de på det.
Det var absolut ingen sten. Jag vet hur stenar ser ut.
Visst, man kan säga: "Vad kan det då ha varit?
Kan det ha varit det här eller det här…?"
Jag vet inte. Jag gick inte fram och rörde vid den. Men det var ingen sten.
Ja…
Om det hade hänt hade jag inte bara stått där och pekat på en sten.
Då hade jag gått mot utomjordingen. Jag hade gått mot rymdskeppet.
När får man nånsin en sån möjlighet? Att verkligen gå fram till en utomjording?
Många håller inte med och säger att jag är en lögnare och allt möjligt,
men jag måste vara ärlig mot mig själv, och det fanns inga utomjordingar.
Min sanning är att det var ett rykte som gjorde att ni tror att ni såg nånting.
Jag ber om ursäkt för att jag avslöjar ert skitsnack, men jag måste vara ärlig.
Jag har inga tvivel om vad jag såg den dagen. Jag har aldrig tvivlat på det.
Och om vi ska vara ärliga så ljuger barn. De är inte så oskyldiga som vi vill tro.
"Menar du att 60 människor ljög?" Ja, 60 människor ljög.
1994 hade jag precis avslutat det största sexbrottsfallet mot katolska kyrkan.
Jag satt på mitt kontor när jag fick ett samtal
från en välkänd advokat i västra delen av landet.
ADVOKAT
Han hade ett fall åt mig.
Det handlade om en professor på Harvard som trodde på utomjordingar.
Han var chefspsykiater på sjukhuset. Han hade vunnit Pulitzerpriset.
Han hade skapat landets första öppenvårdsmentalsjukhus och mycket annat,
men han sa nu att det fanns ett fenomen med utomjordingar som vi inte förstod.
Jag sa: "Han behöver nog hjälp med sin mentala hälsa."
Jag fick veta att han var professor,
och att man hade hemliga möten på Harvard om att ta bort hans livstidstjänst.
Det skulle i så fall vara första gången i Harvard Universitys 350-åriga historia.
Då blev jag intresserad.
Den här mannen ska man ta på allvar. Han har vunnit Pulitzerpriset.
Han byggde upp psykiatriavdelningen på Cambridges sjukhus från grunden.
Nu är det ett väl ansett undervisningssjukhus.
Inom traditionell psykiatri, om en patient skulle komma till dig och säga
att de har haft kontakt med utomjordingar, skulle man väl nästan automatiskt anta
att den här människan förmodligen lider av en psykos.
Det var min första reaktion när jag hörde om såna här fall.
John gjorde över 150 intervjuer med folk som hävdade att de hade blivit bortförda.
Jag pratade med runt 70 av dem.
Det var som tortyr för dem att ingen ville lyssna på dem.
Folk sa att de var psykotiska.
Men John insåg att de inte var mentalsjuka, utan traumatiserade.
Så vitt jag kan se, och jag har nu undersökt 90 liknande fall,
fanns det ingen psykiatrisk sjukdom som låg till grund för det här.
Om de beskriver nåt som påminner väldigt om vad andra människor beskriver
och vi säger: "Nej, det hände inte…"
Vad var det då som faktiskt hände? Det var det John frågade sig.
Var din inställning att du ville tro, eller var du väldigt skeptisk?
Jag var väldigt skeptisk. För mig var det inte möjligt.
Det finns ingen sån intelligens i vårt universum.
Det måste finnas nån annan förklaring, och det var den jag ville hitta.
Jag skulle vilja se ordentliga studier av alla aspekter av det här.
John började bli känd.
Han var med i alla pratprogram på tv med skrynklig kostym och smutsig slips.
Under de senaste fyra åren har dr Mack studerat runt 100 patienter
som hävdar att de har blivit bortförda av utomjordingar.
Dr Mack är en respekterad professor vid Harvard University.
En psykiater från Harvard…
Han var väldigt frispråkig och Harvard kunde inte tolerera
att John var med i tv så mycket,
och att Harvard associerades med nåt väldigt kontroversiellt.
Här finns ett mönster som jag som psykiater inte kan förklara.
När vi kommer tillbaka ska Sharon berätta om sin skräck
när hon mötte en utomjording.
Harvard menade att John begick tjänstefel
och att han inte borde ha accepterat de här patienterna
utan att behandla dem med mediciner eller med intensiv psykoterapi,
eftersom de var psykotiska.
Genom att lyssna på dem
och genom att bekräfta det de sa att de hade upplevt, så skadade John dem.
Hundratusentals människor i hela landet,
kanske rentav miljoner människor, har haft väldigt likartade upplevelser.
De känner inte varandra. De detaljer som de beskriver fanns inte i media.
De har inget att vinna på det. De skäms. Det är nummer ett.
När jag hörde att det även hände barn så unga som två eller tre år
kunde jag utesluta personlighetsstörningar.
Som jag sa tidigare har de här människorna inga psykiatriska störningar.
Det enda som beter sig så är äkta upplevelser.
Hela hans karriär stod på spel, och hans läkarlegitimation.
John sa: "Jag tänker inte vika mig. Jag tänker stå upp mot dem."
Det är nåt som sker, som vi inte förstår, som måste undersökas och inte förlöjligas.
John åkte till Ruwa i Zimbabwe.
Han ville bevisa att nåt betydelsefullt hade hänt de här människorna,
och att vi måste ha ett öppet sinne, och inte bara fokusera på materiella ting.
Okej. Hur många säger att de faktiskt… Vad hände?
Jag jobbade på min bok om John Mack. Den tog sammanlagt 17 år att skriva.
Det som var spännande var att John Mack satte sin karriär på spel för att utreda
vad jag kallar ett ökänt ämne.
Man kan säga att det inte finns några bevis, och det gör det inte,
men Mack rörde sig inom ett område där det inte finns vetenskapliga bevis.
Mitt jobb är inte att vara omtyckt. Det är ingen popularitetstävling.
Jag är här för att driva en bra skola med ett gott rykte, och det gör jag.
Nån frågade varför jag har varit här i 33 år. Jag kanske är lat. Jag vet inte.
REKTOR
Jag stiger upp, klär på mig och kommer hit varje dag, även om jag kanske inte vill.
Oavsett om jag vill eller inte. Jag är där för att det är min plikt.
Jag driver en kristen skola, men jag har min egen tro.
Jag behöver inte gå i kyrkan för att hitta Gud. Jag vet att han är där.
Han vet var mina problem finns.
Vissa saker behöver man inte ifrågasätta. Man bara accepterar dem.
Det är så jag låter det vara.
Spelar ni in? Jag känner mig som ett litet barn igen!
TIDIGARE ELEV
Ja… Jag bryter mot skolans regler…
Om mrs Bates får veta är jag dödens.
Man försöker leva ett normalt liv och gå vidare,
men den här upplevelsen återkommer alltid och öppnar upp nya dörrar.
Jag kunde höra barnen…
De andra barnen skrek och grät…
Men jag liksom drogs in av den här varelsen.
Jag minns att jag såg stora, svarta ögon.
Och…
Jag vet inte om det var telepati,
men det budskap som jag fick och som jag minns var att vi skadar planeten.
Men vi som var barn på den tiden…
…pratade inte om sånt. Vi bara… Vi blockerade det och gick vidare.
Det var verkligen traumatiserande. Nästa gång vi pratade om det
var när John Mack bad mig beskriva vad vi hade sett,
och jag kände mig trygg med att prata med honom.
Jag kände att han trodde på det vi hade sett.
Du har nu varit här i Zimbabwe i tio dagar.
Vad är din uppfattning, när du har pratat med barnen här på Ariel?
De här två dagarna försökte jag hålla ett öppet sinne
om huruvida de här barnen hade eggats upp av till exempel ett barns fantasier,
och sen berättade en historia eller så.
Vi gjorde individuella intervjuer med ungefär ett dussin barn.
Han var bland de sista som kom till skolan.
Det kom nyhetsteam från hela världen för att prata med oss,
men ingen tog mig på allvar.
Hur kändes det när du såg de där ögonen, eller när de såg på dig? Hur var det?
-Läskigt. -Var det läskigt?
Nu kanske nån lyssnar på mig och hjälper mig förstå vad som händer.
Ibland stoppar mamma om mig.
När hon gör det, somnar du direkt eller är du vaken och tänker ett tag?
Jag är vaken, och jag blir rädd av alla ljud som jag hör.
-Är du fortfarande mörkrädd? -Ja.
Vad är du rädd för på nätterna?
Jag är rädd att mannen fortfarande tittar på mig och att han ska döda mig.
Vet din mamma att du är rädd? Har du sagt det?
Nej. Jag tror inte att hon skulle tro mig.
Vad skulle göra dig säker på att du är trygg?
-Jag vet inte. -Vad kan göra dig mindre rädd?
-Mannen. Han är alltid i mitt huvud. -Försvinner han inte ur ditt huvud?
Ja.
Och hur… Vad skulle göra dig mindre rädd? Finns det nåt mannen skulle kunna göra?
Nej.
Det var en man som kom. Jag minns honom som väldigt lång och långsam och lugn.
Det var verkligen så att han…lyssnade.
Kan du berätta vad som hände den dagen?
-Du var ute på rast, eller hur? -Ja.
Vad var det första du lade märke till?
Vi gick längst bort på skolgården…
"Berätta vad du såg? Hur kändes det?
Kändes det som om de kommunicerade med dig?"
Jag minns de här frågorna.
Sen gav de oss några pappersark och några färgkritor
och bad oss att rita det vi hade sett. Och då ritade vi.
Jag ritar skeppet.
Med några lampor.
Armarna? Var de långa eller korta?
-Långa. Ganska långa. -Ganska långa…
-Såg du hår? -Ja. Det var lite som Michael Jacksons.
Och de hade svarta kläder, så här.
Och stora ögon… Okej.
-Du har ritat pupiller. Hade de pupiller? -Ja, pupillerna var vita.
Ögonen var större än våra.
Vad hände sen?
Rasten var slut.
När vi gick tillbaka in i klassrummet berättade vi för läraren,
men ingen av lärarna trodde oss.
Trodde de inte på er?
-Ja. -Men alla sa ju samma sak.
Lärarna trodde inte på oss. Inte alls.
De trodde att vi hade sett nånting, men de trodde inte att det var varelser,
och den här ovala saken som vi såg.
Vi försökte strunta i det till en början…
REKTOR 1994
…och fortsätta som vanligt.
Jag minns inte att jag pratade med barnen om det.
Det var nåt som vi aldrig hade varit med om förut.
Man håller sig till det man vet, i klassrummet.
Jag bor här på skolan, så jag försöker låta bli att tänka på det alls.
Annars kan jag inte sova.
-Du skulle inte kunna sova. -Inte alls!
Jag har haft många sömnlösa nätter sen dess.
Jag försöker att inte tänka på det.
Nåt av det första vi fick höra var att det var en trädgårdsmästare där nere.
"Och jag vill inte att ni pratar mer om det här."
Jag är fortfarande väldigt skeptisk.
Barn kan övertyga sig själva om vad de ser och bli väldigt uppspelta tillsammans.
Hur visste de vad vi hade sett? Det där var ingen trädgårdsmästare!
De såg inget. Jag tror att det bara var nån som hittade på alltihop.
Det är vad jag tror.
När man har arbetat med barn så länge som jag är man försiktig
med hur man tolkar det som de berättar för en.
De är sina egna individer. De måste välja vad de tror på.
De kanske tror att de faktiskt såg det.
Jag måste tyvärr säga att det aldrig hände och att de ljuger för sig själva.
Jag kanske ljög nån enstaka gång, men alla andra fortsatte min historia.
Ljög 60 barn? Ljög de om vad de såg?
Eller tvingar deras vänner dem?
Det är en stor grupp.
Om jag kan få fem 16-åringar att vittna om att en lärare eller präst var en förövare…
…så är det allvarliga bevis och då vinner jag fallet, okej?
Att 60 människor skulle beskriva exakt samma upplevelse,
hur kan vi bortse från det? Juridiskt sett är det här väldigt allvarliga bevis.
I rättegångar litar vi på ögonvittnen.
Vi dömer människor på grundval av ögonvittnen.
Vi dömer människor till döden på grundval av ögonvittnen.
Mack sa: "Det här är mitt jobb. Jag är psykiater.
Jag pratar med folk hela tiden. Jag bedömer om de talar sanning
eller om de hittar på en historia."
När folk berättade de här historierna för Mack
var det med vad han kallade "rimlig affekt".
Det innebär att de uppvisade den skräck som de hade känt när det hände.
Han var säker på att det här inte var nåt som man kunde hitta på.
-Jag har svårt att acceptera det här. -Varför det?
Jag vill inte tro på det. Verkligen inte.
De här människorna uttryckte väldigt starkt
nåt som var väldigt meningsfullt och starkt för dem, och de var rädda.
Som psykiater vet jag att bara äkta upplevelser kan ge det.
Jag önskar att de hade ställt fler frågor till oss,
så att vi hade fått känna att vi inte var galna.
Jag kunde inte prata om det hemma, för min pappa ville inte veta.
Han ville inte associeras med det stigmat.
Mina föräldrar sa bara: "Nej. Du såg inte det!"
Vi var rädda för att få stryk.
Det handlar inte om vad vi tror, utan vad de har upplevt.
och hur de känner att de vuxna runt dem tar till sig deras upplevelser.
Det är nog en av de grundläggande principerna inom utbildning.
Vad du än har för privata åsikter eller fördomar,
så måste du ge utrymme för att uttrycka andra idéer och känslor och tankar.
Jag förlorade vänner på grund av det.
Jag var den tokiga som inte kunde släppa att det inte var en trädgårdsmästare.
För det var jag som hade sagt att det här hade hänt.
Det blev behäftat med mycket stigma då.
I vanliga fall skulle vi inte ha med folk i tv
som hävdar så bisarra saker, och deras berättelser låter verkligen heltokiga.
På många sätt var själva upplevelsen mindre traumatisk än efterspelet.
Efterspelet var för mycket.
Det påverkade några väldigt mycket, men då måste man ställa frågan:
Hade de här människorna redan psykologiska problem?
Eller var det den dagen, när alla människor ljög,
som skapade deras psykologiska problem?
Under programmets fyra år har vi aldrig pratat om utomjordingar,
eftersom många av oss är skeptiska.
Till en början letade jag, och sökte och frågade människor…
Men vid en viss tidpunkt började de bli fientligt inställda.
Den mest fientliga var en ungdomspastor, som blev helt röd i ansiktet.
Han sa: "Nej. Utomjordingar finns inte."
Han försökte verkligen få mig att inte ställa de där frågorna.
Då började jag känna att det kanske var jag som var galen.
Varför kallar vi folk galna och förödmjukar dem
om de upplever att de får kontakt med en annan intelligens?
Varför kallas de galna när de upplever att de kontaktas av en annan intelligens?
Om man växer upp och ingen tror en när det gäller en väldigt viktig sak…
Det gjorde att när det hände andra viktiga saker,
eller bara livet självt, så blev det svårt att öppna upp för andra människor,
och berätta om saker som hände.
Folk har sagt att jag borde träffa en terapeut och prata om de här sakerna.
Men det gör jag inte, för…
Kommer de att tro mig, eller måste jag återigen kämpa för det jag menar hände?
De som upplever det här talar sanning. Vi vet inte var upplevelsen kommer från.
Det är viktigt att acceptera att de talar sanning
om att nåt väldigt starkt har hänt dem.
Men varför ska det vara märkligare än att tro på Gud eller olika slags andar?
Samtidigt är det nåt med det här
som tar en viss skepnad som vi känner är väldigt främmande.
Som jag förstår det finns det människor, inklusive skolans rektor,
som har varit med om samma saker.
Jag kan inte säga när jag upplevde det.
Men det var efter det barnen såg och innan professor Mack kom.
Jag har aldrig pratat om det.
Det var natt och jag var i mitt sovrum.
Och då…blev jag bortförd av farkosten.
På en smal säng.
Det var roligt, för jag är ganska tjock. "Hoppas att jag inte ramlar av."
Väldigt smal.
Och det var folk omkring mig… Folk… Utomjordingar.
De sa: "Titta inte upp." Det gjorde jag förstås, för sån är jag.
De satte in nåt i min navel. Det kan ha varit ett mikrochip.
Sen kom det en ljusblixt, och de försvann.
Det låter som en film, men det var min upplevelse,
som ingen annan har att göra med och som jag hanterade själv,
men jag fick börja med antidepressiva och jag hade det inte bra på skolan.
Jag tänkte bara: "Ja, jag kanske inte borde vara kvar här längre."
Tänkte jag kanske på självmord?
Jag vet inte.
Men jag hade aldrig kunnat prata om det med professor Mack
eller nån annan. Jag höll mig väldigt mycket i bakgrunden.
De kom tillbaka och frågade om jag ville följa med dem för att jag var så olycklig.
Jag sa nej. Sen kom de tillbaka en tredje och sista gång.
De sa att de skulle åka och att det var sista chansen att följa med.
Jag sa att jag var tvungen att göra mitt jobb.
Man lämnar inte ett projekt. Man fullföljer det.
Hejsan. Hur är det med dig?
Det var snällt att fråga, men jag ville inte följa med.
Det var bättre för barnen. Så de åkte.
John Mack må tro på utomjordingar, men han har fortfarande en saftig lön.
Professorer på Harvard kan aldrig nånsin få sparken.
Blir det pinsamt för professionen när en kollega säger såna här saker?
Ja, det är pinsamt för professionen och lite oroväckande när det gäller John.
Har han tappat det?
John är väldigt begåvad och väldigt intelligent,
men han kan också bli överentusiastisk över saker.
Den här gången har han gått för långt.
John har verkligen tappat det.
Harvard sa att John begick tjänstefel, och det återkom under förhören.
Harvard menade att genom att inte säga till patienterna att de var psykotiska
och att inte ge dem lugnande mediciner för sina psykoser begick han tjänstefel.
Patienterna har psykologiska problem,
och de problemen döljs av den här idén
att förklaringen är så här vansinnig.
När jag gick på high school, i tvåan eller i trean, blev jag väldigt religiös.
Jag sa till min pastor, en ungdomspastor på den tiden:
"Okej, jag fattar.
Jesus kom till jorden och dog för våra synder och allt.
Men var kom han från?"
Jag minns att jag frågade om han hade kunnat vara en utomjording.
Jag sa att jag hade sett det med egna ögon, men han ignorerade mig.
Han sa: "Nej, du såg det inte."
Folk sa till mig: "Nej, du såg inte det."
Jag minns en vit pastor som faktiskt sa:
"Dina upplevelser…
…som barn, de spelar ingen roll.
Vem du är, som afrikan, är irrelevant."
Han använde ordet "irrelevant".
Jag får inte vara mig själv.
Världen är så stor, och full av så många olika människor, folk och språk,
men du säger att det inte spelar nån roll?
Det gjorde att jag påbörjade en resa med att leta och ställa frågor.
Om de har ljugit för sig själva så länge
kanske de behöver nån som säger: "Det hände aldrig. Vakna!"
Så att de kan börja läka från den lögn som de har hållit fast vid så länge,
och som de till slut har börjat tro på.
I 20 år försökte jag dölja det och trycka ner det.
Som ett resultat av det förlorade jag en stor del av min barndom.
Jag förlorade många minnen från min barndom,
för jag kunde inte öppna det såret. Jag kunde inte öppna det traumat.
Om du hör ett ljud, vad tror du att det är?
Människor som kommer in i huset,
som vill stjäla mig och alla mina leksaker och allting.
Och sen kunde jag inte heller prata om det med min man.
Han är väldigt traditionell katolik.
Han började fråga ut mig och sa: "Vad handlar den här dokumentären om?"
Jag sa: "Väldigt länge var jag rädd
att om jag skulle berätta skulle du tycka att jag var galen
och skulle inte vilja vara med mig."
Först sa han bara: "Nej…
Det går inte. Jag kan inte vara gift med nån som har sett utomjordingar!"
Jag gick in i den här rättssalen som de hade byggt på Harvard.
Där fanns ett stort halvcirkelformat podium
där de här tre doktorerna satt. Det var som en tribunal.
Vi samlade in vittnesutsagor från folk som sa att John hade räddat deras liv.
I vissa fall hade de begått självmord om inte för John.
De vuxna som jag litade på lyssnade inte på mig.
Men med John Mack behövde vi inte försöka få honom att tro på oss.
Jag vet att han fick mycket kritik för det.
Det var ingen fridfull upplevelse för honom alls.
Han fick kämpa för vår skull.
Det pågick i 14 månader.
Det var en massa förhör, och sen läckte förstås alltihop.
Folk blev upprörda över vad John fick gå igenom,
och det faktum att det läckte var nog en anledning till att Harvard backade.
Jag är ganska tjockhudad.
Jag hade ju förväntat mig att om man ruckar på deras världsbild
med nåt som inte borde finnas, kommer imperiet slå tillbaka. Det vet man.
Folk på universitetets högsta nivå insåg att det här bara var en häxjakt.
Då stoppade man det.
Det var kraftfullt. Det var…väldigt läkande.
Vi blev övertygade om att nåt otroligt hade hänt här, nåt unikt i ufo-historien.
Om det finns nåt som kan övertyga en fördomsfull allmänhet
om att det finns en intelligens som inte är "av denna värld" som rektorn sa,
så borde det här kunna övertyga folk.
Han var en av väldigt få som hade självförtroende nog
att ge sig in i det här märkliga området.
Det förblir vår tids stora mysterium.
Det finns inga svar på de här upplevelserna.
Vad de här ufona är och om det finns varelser som har med dem att göra
är en av vår tids mest förbryllande frågor.
Frågor som: "Vad händer efter döden?
Var kom universum från? Vad hände före den stora smällen?"
Vad fanns det före det, och var kom det i så fall från?
På shona har vi ordet zvinoera.
När kyrkan fick tag på det ändrade de dess betydelse till "helig".
Men ordets riktiga betydelse, innan kyrkan tog över det,
betyder nånting som är ett stort mysterium.
Nånting som är oförklarligt…
…men som existerar.
Det finns, för man interagerar med det.
Att se en utomjording fick mig att hitta min afrikanska identitet…
…mina trossystem och min kultur och min andlighet.
Jag tror på det för att jag såg det.
Vi berättar det här för att vi är stolta över det.
Det är nåt som du kan prata om om du vill, men du kan också låta bli.
Men det är din historia.
Det är en viktig sak att berätta om,
men inte så mycket på grund av själva incidenten.
Det är en viktig berättelse om människor.
Att bara säga: "Människor har upplevt det här."
Det är empati, att se saker ur andras perspektiv.
Sen kan man gå vart man vill, men det är det som gör oss mänskliga.
Vissa valde att gräva vidare.
Andra valde att stänga ner och inte tänka på det.
Andra kan ha funnit svar som tillfredsställer dem.
För vissa är det fortfarande en pusselbit som inte passar nånstans.
Det finns de som var där den dagen som säger att det inte hände.
Det är också okej. Det är ett val.
Det finns så mycket kvar att utforska och lära sig om världen omkring oss,
och jag hade inte insett att jag kunde påverka vår miljö på ett negativt sätt.
Att ta emot det budskapet gjorde verkligen att jag fick en annan förståelse
för min plats i världen.
Det var verkligen ögonöppnande.
Det fick mig att inse vilken liten värld jag levde i,
och att jag inte ville acceptera möjligheten
att det kan finnas saker i vår materiella värld som jag inte förstår.
Många skulle säga att frågan är: "Är vi ensamma?"
Jag tror att frågan snarare är: "Vilka är vi?"
Vi kanske kan börja förstå att nån annan kanske tittar på oss.
Vilka är det de ser?
SEXTIOTVÅ BARN SA ATT DE SÅG RYMDSKEPP OCH UTOMJORDINGAR I SKOLAN DEN DAGEN
TIO ÅR SENARE BLEV JOHN MACK PÅKÖRD AV EN RATTFYLLERIST OCH DOG GENAST
MACK OCH MÅNGA ANDRA MENAR ATT DET ÄR 1900-TALETS VIKTIGASTE UTOMJORDINGSMÖTE
Undertexter: Peeter Sällström Randsalu