Відразу після того як у небі Зімбабве побачили об'єкт,
у «Зет-бі-сі» почали дзвонити очевидці зі всієї країни
й описувати непізнаний літаючий об'єкт.
То в який час доби це сталося?
На перерві.
Можна було побачити мерехтливі вогники.
Та істота була десь на отакій відстані,
і можна було розгледіти деталі.
І я побачила цю людину.
У нього були великі очі.
Та людина мала вигляд звичайної людини чи…
Ні, він був весь чорний.
-Увесь? -Так.
У нього були тонкі очі, які якось кумедно міняли свою форму.
Що ти відчувала, коли він дивився на тебе?
Було страшно.
Здавалося, він дивився на всіх нас.
Його очі наче промовляли: «Я хочу, щоб ви пішли разом зі мною».
Гадаєте, діти кажуть правду чи…
Ні, я б краще взагалі про це не думала.
Якщо я буду думати про це, то знову не засну вночі.
Я боюся. Мені з біса страшно. Я наляканий.
Я думала, прибульці нападуть на мене.
Нападуть? І зроблять що?
А якщо викрадуть?
З ними щось сталося.
Ми не розуміємо що саме, але щось сталося.
І ці люди не психічно хворі. Вони справді не психічно хворі.
Понад 60 дітей бачили те, що бачила я.
Ми нічого не вигадували.
Це історія про правду, що спливає.
Невідомо, якою вона буде, але рано чи пізно правда спливе.
Від початку історії
люди бачили непояснимі речі в небі.
Чи ми єдині у Всесвіті?
У даних буде щось варте дослідження.
Ми нічого не приховували.
Міжпланетні космічні кораблі існують.
Це був прибулець з великими очима.
Тут відбувається щось дуже важливе,
автентичне і справжнє.
КОНТАКТИ
Мене звати Ральф Блюменталь.
Я був репортером «Нью-Йорк таймс» 45 років.
Тепер я допомагаю «Таймс». Я пишу книги.
Ну, найбільший ризик у цій сфері,
з яким я теж зіткнувся, — це глузування.
І це далеко не випадковість.
На жаль, наш уряд у 50-х роках прийняв політичне рішення
висміювати людей, які бачили НЛО
й розповідали всі ці фантастичні історії.
І ця стигма досі існує.
У 2017 році в «Нью-Йорк таймс» опублікували ряд приголомшливих статей
про секретну програму Пентагону,
яка займалася вивченням нез'ясовних аномальних явищ.
Коли ти щось пишеш, то ніколи не знаєш,
який буде ефект.
І «Таймс» опублікували її на першій сторінці в неділю.
Це була сенсація.
Ми супроводжували статтю відеозаписами,
відео морського флоту, які до того не публікувалися на загал.
Вони мали найбільше переглядів за всю історію «Нью-Йорк таймс».
І, знаєте, це не моя думка — інші люди кажуть,
що та публікація зробила цю тему значно доступнішою в популярних ЗМІ
й людям стало комфортніше повідомляти про таке.
Але ми не говорили про прибульців,
і Пентагон не говорить про них.
Тож це тема, яку ми ще не зачіпали,
і на це є причини.
Адже як підійти до цього? Ви заходите до редактора й кажете:
«У мене є історія про чоловіка, що бачив НЛО».
І редактор засміється і скаже: «Гаразд. Напиши 500 слів, але хай це буде смішно».
Але для тих, хто справді бачив їх,
це все далеко не смішно.
Вони знають, що бачили.
Люди бачили те, чого не розуміють.
Те, що ми чогось не розуміємо, не означає, що не варто про це говорити.
ПРИБІЧНИКИ
РУВА, ЗІМБАБВЕ
«Аріель» — чудове місце. Ми не проводили багато часу в класі.
Мені дуже пощастило, що дорогою до школи я могла бачити жирафа.
Ну ви зрозуміли. Поруч зі школою був ігровий парк.
Поруч зі старшою школою.
Де ваші панами?
Учителі дуже пристрасно ставилися до навчального процесу.
Ви не маєте бути в панамах?
Ми були спільнотою,
де всім дорослим навколо можна було довіряти,
чи то вчителям, чи волонтерам.
Завдяки їм ми почувалися
в безпеці й були згуртовані.
У нього вже є друзі?
Де?
Школа «Аріель» була другою сім'єю.
Я вчився в школі «Аріель», що є досить непоганою приватною школою.
Ми зростали, здебільшого читаючи Біблію,
і вчилися розуміти світ із християнської точки зору.
Мій брат був такий самий.
Я знаю, що це вплинуло на те, як я розумів речі
і яким чином бачив і сприймав їх.
Чому ми тут?
Щоб почути мою історію.
А яка ваша історія?
Історія про те, що я бачив того дня.
Я збираюся розповісти її.
З чого хочете почати?
16 ВЕРЕСНЯ, 1994 РОКУ
Тож ми були на перерві.
Я була в шостому класі,
а вчителі саме пішли на швидку нараду.
Ми із Сальмою тинялися за межами території школи.
І я пам'ятаю яскраве світло.
Воно було дуже близько, просто над травою.
Ми із Сальмою сказали щось типу: «Що це?»
Воно було блискуче і яскраве.
То в мить з'являлося, то кудись зникало.
Наші очі наче обманювали нас.
Тоді я і моя подруга Емма наче…
Вона підійшла й стала поруч.
Я бачила…
як об'єкт ширяв у повітрі. Він був досить великий.
А навколо нього були менші за розміром.
Ага.
Було схоже, наче вони міняли космічні кораблі.
Вони були як мурахи, зайняті своє справою, що б це не було.
Ось тут були кораблі.
Один був великий.
Десь звідси й…
до цього місця.
А потім у діаметрі.
Сріблястий, блискучий диск
із вогнями.
На нижній його частині були вогні.
Вони наче…
Я побачила щось схоже на двері.
І раптом він опинився там. Він був прямо перед нами.
Я кліпнула й побачила істоту
менше ніж за метр чи два від мене.
Істота була…
не далі ніж ось тут,
тож я могла роздивитися деталі.
Це був сонячний день.
Тож ми точно знали, на що дивимося.
Одяг був чорний,
дуже обтислий,
наче костюм для дайвінгу.
-Як водолазний костюм для пірнання. -Ага.
У нього була величезна голова.
Овальне, дещо загострене підборіддя, яке ось так опускалося.
У нього були великі очі.
Це все, що я бачила. Великі очі й чорне тіло.
Величезні очі, у які просто неможливо дивитися.
І щойно ми встановили зоровий контакт,
усе навколо нас просто зникло.
Що саме тебе налякало?
Шум.
Який шум?
Шум, який ми почули в повітрі.
-Ви чули шум у повітрі? -Так.
Який він був? Наче гуркотіння, дзижчання, гудіння
чи якийсь інший шум?
Ніби хтось грав на флейті.
Воно не торкалося мене фізично.
Але здавалося, що цей погляд торкнувся кожної частинки мого тіла.
І саме тоді я почала відчувати послання.
Ідеї просто надходили в мене, у мою сутність.
Це не були слова. Це була майже телепатія.
Це було відчуття,
усеосяжне відчуття того, наскільки важливим є наше довкілля.
Треба впевнитися, що довкілля є нашим найголовнішим пріоритетом
і що ми всі приймаємо правильні рішення щодо довкілля.
Для життя і процвітання нам потрібні чисте повітря, гожі рослини, чистий ґрунт.
Тварини, рослини —
просто все навколо нас.
Гадаю, вони хочуть, аби люди знали,
що ми насправді шкодимо цьому світу
й що не треба надто розвивати технології.
Не думаю, що я взагалі могла вимовити слово «технології» в тому віці.
Я пам'ятаю, як у мене брали інтерв'ю
і сказала щось на зразок: «Не треба надто розвивати технології».
Те послання було очевидним:
технології не будуть…
технології будуть розвиватися далі
й людям це не принесе жодного добра.
Яким чином ти отримала це послання?
-Через слова чи… -Через свідомість.
-Через що? -Через мою свідомість.
-Через твою свідомість? -Так, воно прийшло з голови.
Я ніколи не відчувала такого
єднання.
Шкода, що все, що відбулось опісля,
не було таким мирним і хорошим.
Востаннє я тут був 20 років тому або й давніше.
Це було, коли я закінчив школу «Аріель».
Ясно, чому мати віддала мене сюди.
Бути на природі так чудесно.
ДАЛЛІН КОЛИШНІЙ УЧЕНЬ
То ви бачили НЛО?
Ні, я не бачив НЛО.
Я все видумав.
Тож ми з другом саме обговорювали,
як втекти з уроків мови шона.
Кілька наших друзів були зімбабвійцями,
і шона була їхньою рідною мовою.
Якби ж я приділив їй більше часу.
Моя шона не дуже. Хотілось би краще.
Я шукав будь-яку причину прогуляти уроки мови шона.
І нам прийшла божевільна ідея, яка ніколи б не мала спрацювати.
Я його зараз не бачу, але в той час ось там був камінь.
Той камінь сильно виблискував на сонці.
Тож я вказав на нього й сказав:
«Погляньте! Там корабель прибульців!»
Першокласники й другокласники теж підхопили: «Так, прибульці!»
Через пів години вже всі діти підхопили це.
Діти бігали навкруги. Уся школа метушилася.
Можливо, пройшла одна мілісекунда.
Можливо, пройшло десять хвилин.
Я лиш пам'ятаю, що коли зрештою відпустила руку Емми,
на ігровому майданчику був хаос.
Там було 60 дітей, які бачили те саме, що і я.
Низький зріст, продовгуваті руки,
ненормальна зеленувата овальна голова й досить великі очі.
Я дуже перелякався. Мені було дуже страшно.
Може, відблиски від каменя чи щось таке. Я не знаю.
Однак там точно не було прибульців.
«А якщо лазер зітне нам голови?» Усякі думки були.
У мене була справжня паніка.
Нащо прибульцям бігати по території школи
й ні з ким не контактувати?
Вони летіли з іншої галактики.
Ви б не летіли тисячі кілометрів, щоб поспілкуватися з дітьми.
Я не думав про те, що буде далі.
Чи чому вони тут.
Здається, я навіть не озирався, бо був сильно наляканий.
Я не вірив своїм очам.
Усі ті люди тикали на камінь і казали: «Це НЛО».
І це нормально для дітей. Вони грають у ці уявні ігри.
І дуже швидко вони починають щиро вірити в це.
Це точно був не камінь. Я знаю, який камінь на вигляд.
І будь-хто може запитати: «Чим іще це могло бути?»
«Чи могло це бути тим? Чи, може, ось тим?»
Не знаю. Я не торкався його.
Але це точно був не камінь. Точно не він.
Якби це сталося, я б точно не стояв там, дивлячись і тикаючи на камінь.
Я б рухався назустріч прибульцю.
Я би піднявся на корабель.
Адже коли ще у вас з'явиться така можливість?
Фізичний контакт із прибульцем.
Люди сперечаються зі мною.
Кажуть, що я брехун. Різне кажуть мені.
Але я насамперед маю бути чесним із самим собою.
Моя правда в тому, що прибульців не було.
Моя правда в тому, що це був лише поголос,
а ви повірили, що щось бачили.
Вибачте, що доводиться спростовувати вашу маячню.
Вибачте, але я маю бути чесним.
Я не сумніваюся в тому, що бачила.
Я ніколи в цьому не сумнівалася.
І будьмо чесними: діти брешуть.
Вони не такі невинні, як нам би хотілося.
«Ти кажеш, що 60 людей збрехали?»
Так, 60 людей збрехали.
ГАРВАРДСЬКИЙ УНІВЕРСИТЕТ
Це був 1994 рік, і я щойно закінчив вести
першу велику справу проти католицької церкви щодо розбещення.
Я був в офісі,
і мені зателефонував один поважний адвокат
із заходу країни.
Він сказав: «Еріку, маю справу для тебе».
Сказав, що вона стосувалася професора, який вірив у прибульців.
Він був головою психіатрії в Кембриджській лікарні,
лауреатом Пулітцерівської премії, відкрив першу амбулаторну психлікарню
й проробив хорошу роботу,
а тепер розповідає про феномен за участі прибульців,
якого ми не розуміємо.
Я сказав: «Напевно, йому потрібна серйозна медична допомога психіатра».
Мені сказали, що він довічний професор
і що незабаром має відбутися таємне засідання
гарвардського комітету, де цей титул скасують.
Мені сказали, що таке має відбутися вперше
за всі 350 років історії Гарвардського університету.
Це зацікавило мене.
Це поважний чоловік.
Лауреат Пулітцерівської премії.
Він створив психіатричне відділення в Кембриджській лікарні,
що стало трофеєм серед навчальних лікарень Гарварду.
Традиційно в психіатрії, якщо пацієнт звертається до вас
і повідомляє про контакт із прибульцями,
це майже автоматично вважається ознакою того,
що ця людина, імовірно, перебуває в психозі.
Моя реакція була такою ж,
коли я вперше почув про такі випадки.
Джон провів понад 150 інтерв'ю
з людьми, які розповідали, що їх викрадали прибульці.
Я сам говорив десь із 70 з них.
Їх мучив той факт, що ніхто не хотів їх слухати.
Люди сприймали їх психотиками.
Джон вважав, що вони психічно здорові,
але чимось травмовані.
Наскільки я можу сказати, і це чітко підтверджено
моєю роботою з 90 такими людьми,
у них не було явної психічної хвороби, яка б провокувала це.
Те, що вони описують,
дуже схоже на те, що описують інші,
а ми нехтуємо цим і кажемо, що такого не було.
А що було? Що саме сталося?
Ось що казав Джон.
Ви підходили до ситуації як людина, що хоче повірити?
Чи як непримиренний скептик?
Як непримиренний скептик. Я не збирався вірити.
Для мене це щось неймовірне.
Не може такого роду інтелект оперувати в нашому всесвіті.
Це має бути щось інше, що би могло пояснити це все.
Треба дізнатися, у чому справа.
Треба ретельно вивчити кожен аспект.
Ось чого я хочу.
Джон ставав дедалі популярнішим.
Він ходив на всі ці телевізійні шоу
у своєму пом'ятому піджаку й краватці з плямами.
За останні чотири роки доктор Мак вивчив близько 100 пацієнтів,
які стверджують, що їх викрадали прибульці.
Доктор Мак — поважний професор, що викладає в Гарвардському університеті.
Гарвардський психіатр…
Він був відвертий.
І в Гарварді
не могли змиритися з тим,
що Джон виступав на телебаченні,
пов'язуючи Гарвард із чимось настільки сильно суперечливим.
Є певна закономірність, яку я не можу пояснити як психіатр.
Коли ми повернемося, Шерон розповість про жах, який пережила
під час контакту з прибульцем.
У Гарварді вважали, що Джон проявив недбалість,
адже Джон не мав приймати цих пацієнтів без лікування
медикаментами або інтенсивною психотерапією,
тому що ці пацієнти були психотиками. Слухаючи їх
і не спростовуючи те, що вони стверджують,
Джон шкодив їм.
Сотні тисяч людей по всій країні,
а на основі опитувань, може, і мільйони,
пережили щось дуже схоже.
Вони не знайомі між собою.
Деталі, які вони описують, не були в ЗМІ.
Вони не отримали вигоди.
Натомість їм соромно. Це по-перше.
Крім того, я чув про випадки з дво- та трирічними дітьми,
які виключають особистісні пояснення.
І, як я казав раніше,
опитані люди не мали ознак психічних розладів.
Так поводяться лише ті, хто справді пережили щось.
Уся його професійна кар'єра була на кону.
Його медична ліцензія.
І Джон сказав: «Гаразд, я не відступлюся».
«Я вступлюся за них».
Відбувається щось непоясненне,
і це треба об'єктивно дослідити, а не висміювати.
Тож Джон поїхав у Руву в Зімбабве,
щоб довести, що щось вагоме
сталося з цими людьми
й що нам варто бути неупередженими
та зважати не лише на матеріальний світ.
Гаразд. Скільки з них стверджують, що вони… Що там сталося?
Я працював над книгою про Джона Мака.
Це зайняло в мене 17 років від початку й до кінця.
Мене заінтригувало те,
що Джон Мак поставив на кін свою кар'єру,
аби дослідити цю, так би мовити, сумнівну тему.
Ви можете сказати, що немає наукових доказів.
І їх справді немає, але Мак працював у царині,
де наукових доказів у принципі немає.
Я не маю подобатися. Це не моя робота.
Це не конкурс популярності.
Я маю підтримувати порядок і хорошу репутацію школи.
Ось для чого я тут.
Якось мене запитали, чому я тут 33 роки.
Може, тому що я лінива. Не знаю.
Щоранку підйом і сюди.
Це те, що треба робити щодня, навіть якщо не хочеться.
Хочу я цього чи ні, але мій обов'язок бути тут.
Я завідую християнською школою, хоча маю свою власну віру.
Мені не потрібно ходити в церкву, щоб знати, що Бог є.
Він знає про мої проблеми.
Дещо просто не варто ставити під сумнів.
Треба просто прийняти це.
І я дозволяю цьому бути.
То ви це записуєте? Я наче знову маленька дитина.
Еге ж. Порушую шкільні правила.
Якщо пані Бейтс дізнається, то вб'є мене.
Намагаєшся жити нормально.
Намагаєшся забути,
але це той випадок, що знову відчиняє свої двері.
Я чула, як інші діти
кричали, плакали,
але це створіння наче затягувало мене кудись.
Я пам'ятаю ці великі чорні очі.
І
я не знаю, чи це була телепатія. Не знаю.
Однак послання, яке я отримала і яке пам'ятаю,
було в тому, що ми шкодимо нашій планеті.
Однак у дитинстві ми не дуже й…
обговорювали те все. Ми просто
заблокували ті переживання й рухалися далі.
Це дуже травмувало мене. Гадаю, наступного разу я говорила про це
з Джоном Маком, коли він попросив описати, що ми бачили,
і я почувалася в безпеці, коли говорила з ним.
Я почувалася в безпеці, адже він вірив мені.
Професоре Маку, ви в Зімбабве вже близько 10 днів.
Які ваші враження від спілкування з дітьми
в школі «Аріель»?
На початку тих двох днів я налаштувався бути неупередженим
щодо того, чи могли ті діти
були спантеличеними уявою одне одного,
а потім переповідали історію чи щось таке.
Ми провели індивідуальні інтерв'ю з близько 12 дітьми.
Він був одним з останніх репортерів, які відвідали школу.
Новинні команди прибували звідусіль, щоб поговорити з нами,
і вони не сприймали мене серйозно.
Як то було дивитися в ті очі?
Чи радше вони дивилися на тебе? Як це вплинуло на тебе?
-Страшно. -Було страшно?
Тож, можливо, тепер мою історію зрозуміють
і допоможуть розібратися з тим, що зі мною сталося.
Мама інколи закутує мене.
Закутує тебе. І ти відразу засинаєш
чи ще деякий час не спиш і думаєш?
Я не засинаю, і мене лякає будь-який шум, який я чую.
-Тобі страшно вночі? -Так.
Страшно. І чого ти зараз боїшся вночі?
Боюся, що той чоловік досі дивиться на мене
і що він уб'є мене.
Ти казала про це мамі? Ти розповідала, що тебе турбує?
Ні. Імовірно, вона мені не повірить.
Що може переконати тебе, що ти в безпеці?
Я не знаю.
Що може заспокоїти тебе?
-Той чоловік. Він завжди в моїх думках. -Не можеш викинути його з голови?
-Так. -Угу.
І як…
Що б могло заспокоїти тебе? Можливо, той чоловік міг би зробити щось?
Ні.
Приходив один чоловік.
Він був дуже високий, повільний і нарочитий.
Здавалося, він справді
слухав.
Розкажи мені, що сталося того дня.
Наскільки я розумію, ти була на перерві надворі, правильно?
Так.
Що саме ти помітила найперше?
Ми спустилися вниз ігрового майданчика.
«Розкажи, що ти бачив».
«Як ти почувався?» — розумієте?
«Чи відчував ти, наче вони спілкувалися з тобою?»
Я пам'ятаю ці запитання.
І тоді, так, тоді нам дали аркуші паперу та олівці
й сказали намалювати те, що ми бачили. І я намалював.
Ось корабель.
Тут було кілька вогнів.
А руки були довгі чи короткі порівняно з нашими?
Довгі. Досить довгі.
Досить довгі. Угу.
Гаразд. Волосся було?
Так. Було волосся, як у Майкла Джексона.
Вони були в отаких чорних костюмах.
І великі очі. Гаразд.
Ти намалював зіниці. Вони мали зіниці?
Так, зіниці були білі.
Очі більші, ніж у нас.
Що було потім?
Це було наприкінці перерви.
І після цього ми пішли до класу,
розповіли вчителю, але ніхто з учителів нам не повірив.
Не повірили вам? Справді?
-Так. -Але ж ви розповідали одну історію.
Учителі не повірили нам.
Узагалі.
Вони думали, що, може, ми щось і бачили, але точно не прибульців
і точно не ту овальну штуку.
Ми спершу намагалися ігнорувати це.
Поводилися як зазвичай.
Я не пам'ятаю, як говорила з дітьми про це.
Ми мали справу з тим, із чим іще не стикалися.
Тож у класі ти дотримуєшся того, що знаєш.
Я живу тут у школі.
Тож я намагаюся не думати про це взагалі.
Інакше я не можу заснути.
-Інакше будуть безсонні ночі. -Авжеж.
Я мала багато безсонних ночей після цієї події.
Тож я намагаюся про неї не думати.
Спершу нам сказали,
що там був садівник, який займався справою.
«І я більше не хочу нічого про це чути».
Я дуже скептично ставлюся до дітей,
тому що вони легко можуть переконати себе в тому, що бачили щось,
а потім заразити цими ідеями одне одного.
Звідки їм знати, що ми бачили?
І це точно не був садівник!
Вони нічого не бачили. Хтось просто вигадав цю історію.
Її просто придумали. Я так думаю.
Я довго працюю з дітьми, тому знаю, що треба з обережністю
ставитися до того, що вони тобі кажуть.
Вони самостійні люди, і їм вирішувати, у що вірити.
Може, вони щиро вірять, що бачили щось.
На жаль, цього ніколи не було
й вони обманюють себе.
Я обманув їх раз чи два,
а решта людей уже додумали історію.
60 дітей обманюють?
Обманюють про те, що бачили,
чи друзі підмовили їх на обман?
Це досить велика група.
Якщо п'ять 16-річних дітей
скажуть, що якийсь учитель чи священник розбещував їх,
це буде вагомим доказом
і я виграю справу. Розумієте?
А тут 60 людей розказують одну історію,
то чому нам не вірити їм?
Такі докази вважаються досить вагомими в юридичних колах.
У суді ми враховуємо свідчення очевидців.
Людей засуджують за вбивство через такі свідчення.
Їх засуджують до страти через свідчення очевидців.
І Мак сказав: «Це моя робота. Я психіатр».
«Я постійно говорю з людьми й вирішую, чи вони кажуть правду,
чи просто вигадують історії».
Тож коли люди розповідали Маку ті історії, описували те все,
він спостерігав «відповідний афект».
Тобто по них було видно жах, який вони відчували в той момент.
Він був упевнений,
що таке не можна просто підробити.
-Дивіться, мені справді важко. -Чому?
Бо я не хочу в це вірити. Справді не хочу.
У цих людей були такі інтенсивні емоції,
такі значущі й сильні переживання, такий страх.
Як психіатр я вважаю, що лише справжній досвід може бути таким.
Я б хотів, щоб вони більше говорили з нами, ставили запитання,
зробили щось, аби ми не почувалися такими божевільними.
Я не могла говорити про це дома,
бо мій батько нічого не хотів знати.
Він не хотів цієї стигми для себе.
Батьки просто сказали мені: «Ні, ти цього не бачив».
Ми боялися, що нас будуть бити.
Неважливо, у що ми віримо.
Має значення їхній досвід
і те, як дорослі навколо них
приймають цей досвід.
І я думаю,
що це один із фундаментальних освітніх принципів.
Якою б не була ваша точка зору, ваші погляди чи упередження,
важливо бути сприйнятливими до ідей
і вираження почуттів та думок, даючи змогу вільно їх висловлювати.
Я втратила друзів через це.
Я була божевільною,
яка не могла прийняти факт, що то був садівник.
Я була тією людиною, яка казала, що це сталося.
Стигматизація тоді була дуже сильною.
Зазвичай ми не запрошуємо на телебачення людей,
які роблять такі дивні заяви.
Якщо чесно, ця історія справді звучить божевільно.
З багатьох причин сама подія була менш травматичною, ніж її наслідки.
Опісля було гірше.
На декого це вплинуло,
тому виникли певні запитання.
Чи мали ці люди психічні проблеми до того?
Чи, може, обман того дня
спровокував психічні проблеми в цих людей?
За чотири роки в ефірі ми ніколи не говорили про прибульців.
Чесно кажучи, це тому, що багато з нас налаштовані скептично.
Спершу я шукав правду.
Я шукав, ставив запитання.
Я робив це, допоки люди не почали ставитися вороже.
Найбільшу ворожість проявив молодіжний пастор, який аж почервонів.
Він сказав: «Ні. Прибульців не існує».
Він хотів, аби я припинив ставити ці запитання.
І я почав ще більше почуватися божевільним.
Чому ми ставимося до людей, як до божевільних,
коли вони переживають контакт
із якоюсь іншою розумною сутністю?
Чому вони божевільні, якщо якась сутність прийшла до них
і вони реально пережили цей досвід?
Зростати в середовищі,
де тобі не вірять стосовно чогось дуже важливого,
означало, що коли траплялися якісь інші важливі речі
чи просто життєві події,
мені було важко відкритися перед кимось
і розповісти про те, що трапилося.
Мене відправляли до консультанта
чи когось іще, з ким я би могла поговорити про це.
Але я не йшла.
Хіба б мені вірили?
Чи знову б довелося проходити
через ті всі пояснення.
Люди, які пережили те все, щирі.
Ми не знаємо природи цього досвіду.
Однак важливо усвідомлювати, що вони говорять щиро
про щось дуже важливе, що сталося з ними.
І чому це має бути чимось дивовижним,
коли ми самі стверджуємо, що віримо в Бога й різних духів?
Але в цьому випадку все інакше,
бо цей досвід якийсь надто чужорідний для нас.
Наскільки я розумію, зараз є люди, зокрема директорка школи,
що мають такі самі спогади.
Я не скажу точно, коли це сталося зі мною.
Це було після інциденту з дітьми й перед візитом професора Мака.
Але я мовчала про це.
Була ніч. Я була в ліжку.
І потім
мене забрали на космічний корабель.
На вузьке ліжко,
що смішно, бо я досить гладка.
Я думала: «Боже, хоч би не впасти».
Дуже вузьке.
Навколо були ці маленькі люди.
Люди. Прибульці.
Вони сказали: «Не дивися вгору».
І я подивилася, бо така вже я є.
Вони ввели мені щось у пупок.
Це міг бути мікрочип.
Потім був спалах, і вони зникли.
Наче в кіно, чи не так? Але не так.
Це був мій досвід. Тільки мій.
Я мала справитися зі всім сама.
Це не допомогло, і я пила «прозак».
Школа не приносила радості.
І я думала, що, може, мені тут узагалі не місце.
Може, варто покінчити із собою.
Навіть не знаю.
Але я в жодному разі не могла поговорити про це з професором Маком
чи будь-ким, хто приходив до нас. Я тримала це все в собі.
Вони повернулися і запитали, чи не хочу я піти з ними.
Я ж така нещасна.
Я відмовилася, і тоді вони повернулися втретє і востаннє:
«Ми вирушаємо. Це твій останній шанс».
«Ти з нами?»
Я кажу: «Ні. Маю зробити те, чому навчилася».
Не можна залишати проєкт. Треба його завершити.
Усе добре? Привіт, ти як?
Дуже люб'язно, що вони запитали. Але, ні. Я нікуди не збиралася.
Так було краще для дітей, тому вони залишили нас.
Схоже, Джон Мак утратив зв'язок із реальністю,
але він досі отримує зарплатню,
бо гарвардських професорів не звільняють.
Хіба це не ганьбить професію,
коли хтось із ваших колег висуває такі теорії?
Так, це ганьбить професію та й змушує турбуватися про самого Джона.
Він з'їхав з глузду?
Що ж, Джон обдарована й розумна людина,
але він може проявляти надлишковий ентузіазм.
І цього разу він зайшов задалеко.
Джон утратив розум.
У Гарварді заявляли, що Джон проявив недбалість,
і це звучало неодноразово на слуханнях.
У Гарварді міркували так:
«Якщо ти не кажеш цим людям, що вони в психозі,
і не приписуєш їм транквілізатори
від психозу, то проявляєш недбалість».
У цих пацієнтів справді психічні проблеми,
і ці проблеми маскуються ідеєю,
що цьому всьому є якесь божевільне пояснення.
Десь на другому-третьому році старшої школи
я став дуже релігійним.
Я тоді запитав свого молодіжного пастора:
«Гаразд. Я зрозумів».
«Ісус спустився на Землю і помер за наші гріхи».
«Але звідки він прийшов?»
Я пам'ятаю, як запитав:
«Чи можливо таке, що він був прибульцем?»
Я сказав, що бачив щось таке.
Він відразу відкинув це.
«Ні, ти нічого не бачив».
Люди буквально казали: «Ти цього не бачив».
Пам'ятаю, як один білий пастор сказав мені:
«Те, що ти пережив
у дитинстві не має значення».
«Тобі має бути байдуже те, що ти африканець».
Він так і сказав: «Байдуже».
Не можна привносити індивідуальність.
Світ такий великий,
і в ньому стільки різних людей, типів людей, мов,
але ти хочеш стерти це як щось неважливе.
Це привело мене до подорожі, і я почав шукати й ставити запитання.
Вони обманювали себе стільки років,
тож, може, хтось має сказати:
«Цього не було. Прокинься!»
Вони мають зцілитися
від багаторічного самообману,
у який вони зрештою повірили.
Протягом 20 років я тримала це в собі.
Я намагалася це приглушити.
Зрештою я втратила велику частину свого дитинства.
Я втратила багато спогадів дитинства,
тому що не могла відкрити цю рану. Я не могла відкрити цю травму.
Коли ти чуєш шум, що він, по-твоєму, означає?
Це наче люди заходять у мій дім,
бо хочуть викрасти мене й поцупити мої іграшки та інші речі.
І я ніколи не могла поговорити про це з чоловіком.
Він запеклий католик-традиціоналіст, і він запитував мене:
«Про що цей документальний фільм?»
І я сказала: «Гаразд. Тривалий час
я не розповідала тобі, бо думала, що ти вважатимеш мене божевільною
і підеш від мене».
І спершу він сказав щось на зразок: «Е, ні».
«Цього не може бути».
«Я не можу бути одружений на очевидиці НЛО».
Я зайшов у цю залу суду, організовану в Гарварді.
І там був цей великий напівкруглий стіл,
за яким сиділи ці лікарі. Це мало вигляд трибуналу.
Ми зібрали письмові свідчення
і вислухали свідків, які казали, що Джон урятував їхні життя.
Деякі могли покінчити із собою, якби не Джон.
Дорослі, яким я довіряла, не слухали мене.
Джона Мака не треба було переконувати, що я кажу правду про те, що бачила.
І я знаю, що він теж зазнав сильної критики за це.
Ця історія не завершилася для нього мирно.
Він мав боротися за нас.
Це тривало 14 місяців.
Ці всі слухання продовжувалися.
І до того часу люди дізналися про цю «зоряну палату».
Їх обурило те, що Джон мав проходити через це.
Думаю, те, що про це дізналися,
стало основною причиною, чому Гарвард відступив.
Я дуже спокійний.
Це досить очікувано,
що якщо ти ставиш під сумнів загальноприйняті речі
й говориш про щось, чого не має бути,
імперія завдасть удару у відповідь.
Люди з вищих ланок ієрархії університету розуміли,
що це було звичайне полювання на відьом,
тому поклали йому край.
Це надихало.
Це було справжнє зцілення.
Ми повернулися впевнені, що тут сталася незвичайна подія.
Унікальна у світі НЛО.
І якщо є щось, що має переконати упереджених людей
у наявності якогось інтелекту,
який, як сказав директор, «не з цього світу»,
то саме ця подія може зробити це.
У нього було на диво достатньо впевненості,
щоб зайнятися такою дивацькою темою.
І це залишається великою загадкою нашого часу.
Ми досі не можемо пояснити ці випадки.
Чим є ці НЛО
й чи пов'язані з ними якісь істоти —
це запитання,
які є одними з найбільш суперечливих у наш час.
Питання на зразок: «Що буде після смерті?»,
«Звідки взявся всесвіт?», «Що передувало великому вибуху?»
Що було до того? Звідки все взялося?
У мові шона є таке слово…
Коли церква взялася за нього,
його переклали зі значенням «святий».
Але його оригінальне значення до викривлення церквою було
«щось дуже загадкове».
«Щось незрозуміле».
«Але явне».
Воно є, адже ти з ним взаємодієш.
Контакт із прибульцем привів мене в місце, де я віднайшов свою африканськість.
Власну африканську систему вірувань, культуру й духовність.
Я вірю в це, бо я це бачила.
Це історія, яку ми розповідаємо. Історія, якою пишаємося.
Те, про що можна говорити, якщо хочеш,
або не говорити, якщо не хочеш.
Але це твоя історія теж.
Цю історію потрібно розповідати,
але не так через сам інцидент.
Це важлива людська історія, яку треба розповісти.
Просто сказати: «Люди пережили це».
Це емпатія і вміння поставити себе на чуже місце.
Кожен іде своїм шляхом, але це робить нас людьми.
Хтось вирішив копати глибше.
Хтось вирішив придушити це в собі й не думати більше.
Хтось знайшов відповіді, змістовні для них.
Хтось досі безуспішно намагається скласти цю головоломку.
Є люди, що були там того дня,
але кажуть, що нічого не сталося.
І це теж нормально. Це теж вибір.
Ще стільки незвіданого,
стільки невідомого навколо нас,
і я не усвідомлювала, що можу мати вплив на довкілля,
негативний вплив.
Тож те послання сильно допомогло мені по-іншому збагнути
своє місце у світі.
Це настільки повчально,
і це допомогло мені збагнути, яким обмеженим був мій світогляд
і що я не хотів прийняти можливість того,
що в матеріальному світі є щось таке,
чого я не розумію.
Більшість ставить запитання: «Чи ми одні?»
Не думаю, що це правильно. Ми маємо запитати: «Хто ми?»
Може, варто почати розуміти,
що хтось дивиться на нас і запитати:
«Кого вони бачать?»
62 дитини повідомили, що бачили космічні кораблі й прибульців того дня.
Десять років по тому Джона Мака збив п'яний водій, і він помер на місці.
Мак і багато інших вважали цей контакт найбільш вагомим у 20 сторіччі.
Переклад субтитрів: Юрій Муха