Після появи незвичайного об’єкта у небі пустелі Зімбабве,
На канал ZBC надійшло безліч дзвінків з усього Зімбабве
Люди описували непізнаний літаючий об’єкт
Отже, о котрій годині дня…сталася ця подія?
Під час перерви.
Було видно, як мерехтять вогники.
Ця істота була… на такій відстані, що можна було розгледіти деталі.
І я бачила цю… особу. І… у неї були великі очі.
-Це не… -Чоловік мав вигляд
-звичайної людини або був іншим? -Ні, він був весь чорний.
-Весь чорний? -Так. У нього були вузькі очі, вони
набували кумедних форм і все таке.
Як ти почувалася, коли він дивився на тебе?
Мені було страшно.
Здавалося, що він дивиться на всіх нас.
Він дивився на мене і наче казав: «Я хочу, щоб ти пішла зі мною. Ходімо зі
мною.»
На вашу думку, діти кажуть правду? Або вони вигадують?
Ні, я намагаюся не думати про це. Бо якщо я думатиму, у мене знов буде безсонна
ніч.
Мені страшно. До біса страшно. Я нажаханий.
Я думала, прибульці нападуть на мене.
Нападуть? І що зроблять?
А якщо нас викрадуть?
Щось трапилось з цими людьми. Ми не можемо цього зрозуміти, але у щось
сталося. І… ці люди не психічно хворі, вони не втратили глузду.
Більше шістдесяти дітей бачили те саме, що і я. Ми нічого не вигадали.
Це історія про правду, яка випливає назовні. Ви не знаєте, що буде далі, але
зрештою правда з’ясовується.
Від початку історії люди бачили непояснимі речі в небі.
-Чи ми єдині у Всесвіті? -У даних буде щось варте дослідження.
-Ми нічого не приховували. -Міжпланетні космічні кораблі існують.
-Це був прибулець з великими очима. -Тут відбувається щось дуже
важливе, автентичне і справжнє.
Отже, я Ральф Блюменталь. Я працював репортером «Нью-Йорк Таймс» сорок п’ять
років. Зараз я співпрацюю з «Таймс», пишу книжки. Найбільший ризик у цій сфері — з
яким я сам стикався, коли писав про це — це глузування! І це не випадково. На жаль,
наш уряд у п’ятдесятих роках прийняв політичне рішення висміювати людей, які
бачили НЛО, і розповідали фантастичні історії. І це клеймо збереглося донині.
Коли ти щось пишеш, ти ніколи не знаєш, який ефект це матиме. І… «Таймс» випустила
це на передовиці в неділю. Ефект був землетрусу. Ми доповнили сюжет кадрами
відеозаписів Військово-морських сил, які до того часу не оприлюднювали. Це одні з
найпопулярніших відео, які коли-небудь показував «Нью-Йорк Таймс».
Не я кажу так, це говорять інші люди. Отже, це зробило тему більш доступною для
основних ЗМІ і людей, яким стало зручніше повідомляти про це. Але ми не говорили про
прибульців, і Пентагон не говорив про прибульців. Це сфера, якої ми не
торкалися, і на це була причина. Бо як з цим розібратися? Тобто ти заходиш до
редактора і кажеш: «У мене історія про хлопця, який бачив НЛО своєму дворі». А
редактор засміється і скаже: «Добре, дай мені півтисячі слів і зроби це смішним.»
Але людям, у яких були такі контакти, зовсім не смішно. Вони знають, що бачили.
Люди бачили речі, які не розуміють. Але якщо ми чогось не розуміємо, це не
означає, що ми не повинні про це говорити.
Навчатися в Аріель було чудово. Ми мало сиділи в класах.
Мені дуже пощастило їхати до школи і дорогою бачити жирафа. У нас був… наче
ігровий парк поруч з нашою середньою школою.
Де ваші капелюхи?
-Учителі були захоплені процесом навчання. -Де ваші капелюхи? Хіба ви
не маєте бути в капелюхах?
Ми були спільнотою і ми безумовно могли довірити усе дорослим, які нас оточували.
Завдяки і вчителям, і волонтерам, ми відчували, що… ми в безпеці і згуртовані.
У нього вже є друзі? Де?
Школа Аріель була другою родиною.
Я відвідував Школу Аріель, досить хорошу, приватну школу. Я виріс здебільшого у на
читанні Біблії і розумінні речей з християнської точки зору.
Мій брат йшов тим самим шляхом.
Я розумію, що це вплинуло на те, що я пережив. На моє бачення і погляди певним
чином.
Навіщо ми тут сьогодні?
Щоб почути мою версію історії.
Яка твоя версія історії?
Мабуть, це те, що я бачив. У той день.
Я розповім про це світові.
З чого ти хочеш почати?
Отже, ми були на перерві. Я вчилася у шостому класі, у і вчителі зібралися на
швидку нараду. Ми з Сальмою тинялися десь на межі шкільної зони.
І я пам’ятаю, як з’явилося яскраве світло, зовсім поруч, просто над травою.
Ми з Сальмою здивувалися: «О, що це?»
Воно було сяючим, яскравим. В одну мить ми його бачили, в іншу його вже не було.
Ніби наші очі розігрували нас. А потім ми з моєю подругою Еммою були… вона підійшла
і встала біля мене.
Я бачила… як цей предмет ширяє. Він був доволі великим. І потім навкруги нього
були маленькі. Було схоже, ніби вони міняли космічні кораблі.
Вони були як мурахи — робили те, що повинні, що б це не було.
Просто тут були кораблі. Один був великий. Так. Десь звідти і приблизно до…
…Сюди.
І такий в діаметрі.
Сріблястий блискучий диск з вогнями.
У його нижній частині були вогні. Такі…
Я побачила щось типу дверей.
І потім, раптово, він опинився там. Він був прямо перед нами.
Я блимнула і побачила цю істоту… всього за метр чи два від себе.
Ця істота була…
…Не далі, ніж на такій відстані. Можна було розгледіти деталі.
Це був ясний сонячний день. Не могло було жодної помилки в тому, що ми бачимо.
Одяг був чорним, щільно прилягав до шкіри, як водолазний костюм.
-Як костюм водолаза, аквалангіста. -Ммм.
І у нього була дуже велика голова. Овальна, із загостреним підборіддям, що
опускалося донизу.
У нього були великі очі. Це все, що я бачила. Величі очі. І чорне тіло.
Де ти бачила?…
Величезні очі, в які неможливо не дивитися. І щойно у ми зустрілися з ним
поглядами… усе навколо нас просто… зникнуло.
Що тебе налякало?
Шум.
Який шум?
Шум, що ми чули в повітрі.
Ви чули шум у повітрі? Який це був шум? Це був гуркіт, дзижчання, гул або який вид
-шуму? -Так.
Ніби хтось грав на флейті.
Воно мене не торкнулося. Фізично. Але здавалося, що цей погляд проникнув в кожну
клітинку мого тіла.
Вони хотіли сказати людям, що ми завдаємо шкоди цьому світу, що нам не
потрібно багато технологій.
-Як відбувалося спілкування? Словами або… -Через мою свідомість.
-Що? -Через свідомість.
Це проникало крізь твою свідомість?
Так, це було в моїй голові.
У мене ніколи не було досвіду подібного…зв’язку.
Шкода, що те, що сталося після, не було таким мирним і… і милим.
Востаннє я був тут років двадцять тому, чи навіть більше. Це було, коли я закінчив
Школу Аріель. Тепер я згадую, чому моя мама хотіла, щоб я приїхав сюди: бути на
природі - це так чудово.
Отже, ви бачили НЛО?
Ні, я не бачив НЛО. Я… все вигадав. Ми з другом обговорювали, як… ухилитися від
уроків шони.
Декілька наших друзів були корінними зімбабвійцями, їхньою рідною мовою була
шона. Мені слід було приділяти їй більше уваги, бо моя шона не досконала, я б
хотів, щоб вона була кращою.
Я прагнув відкараскатися від шони за будь-якої нагоди.
Ми вигадали божевільну ідею, яка б нізащо не мала спрацювати. У той час – зараз я не
бачу - але тоді там був камінь. Дуже блискучий камінь, він сяяв на сонці. Я
вказую туди і кажу: «Там космічний корабель! Там інопланетянин!» І перші
класи такі: «Овва, правда?» Я кажу: "Так! Інопланетяни!" І за півгодини всі
діти говорили про це, бігали навкруги, уся школа гуділа.
Це могла бути доля секунда. Це могло бути десять хвилин. Я знаю лише, що коли я
зрештою відпустила руку Емми, на майданчику панував хаос.
Шістдесят дітей бачили те саме, що і я.
Короткі або довгі руки. Зеленувата овальна голова. Досить великі очі.
Я… до біса злякався. Я був нажаханий.
Може, це камінь так виблискував, я не знаю. Але навкруги точно не бігали
інопланетяни.
А якщо лазерний промінь відріже нам голови? І тому подібне. Я просто
запанікував.
Навіщо інопланетянам прилітати до школи, бігати, ні з ким не контактувати? Вони
прилітають з інших галактик. Ви не будете ризикувати таким шансом, здолавши тисячі
миль, щоб поговорити з дітьми.
Я не намагався з’ясувати: «Що буде далі?» Або «чому вони тут?» Я не пам’ятаю,
як озирався назад, бо був наляканий.
Я не міг повірити в те, що бачу. Ви бачите, як усі вказують на камінь і
кажуть: «Це НЛО». Але особливість дітей в тому, що вони грають в такі ігри з уявою.
І перш ніж ви збагнете, вони в це повірять.
Це точно був не камінь! Я знаю, який камінь на вигляд. у Окрім того, будь-хто
міг би сказати: «Що це ще могло бути? Чи можливо, що це одне або інше?» Я не знаю.
Я його не торкався. Але це напевно не був камінь. Так.
Якби це сталося, я б не стояв, не дивився на камінь і вказував. Я би вирушив
до прибульців. Я б піднявся на космічний корабель. Бо коли ти ще отримаєш
таку можливість? Ти можеш фізично підійти до прибульців.
Багато людей сперечаються зі мною, типу: «Скажи мені, що я брешу і все таке». Але я
маю бути чесним перед собою, насамперед. І моя правда в тому, що інопланетян не
було. Моя правда в тому, що були запущені чутки, і ви повірили, що ви щось бачили. Я
прошу вибачення за те, що підбив вас на цю маячню. Але я маю бути чесним.
У мене немає сумнівів у тому, що я бачила в той день. Я…ніколи не сумнівалася
в тому, що бачила.
І будемо чесними: діти брешуть. Вони не такі невинні, якими б ми хотіли їх
вважати. «Тобто шістдесят людей брешуть?» Так, шістдесят брешуть.
Це був дев’яносто четвертий рік, у мене щойно закінчився суд у першій великій
справі щодо сексуального насильства у католицькій церкві. Я сидів в офісі, і
мені подзвонив один видатний юрист із заходу країни. Він сказав: «Ерік, у мене
для тебе справа». Це стосувалося професора з Гарварду, який вірить у
інопланетян. Він керує психіатричним відділенням в Кембриджській лікарні,
отримав Пулітцерівську премію, створив першу амбулаторну психіатричну лікарню в
країні. Ця людина виконала велику роботу і зараз стверджує, що є явище, пов’язане з
інопланетянами, яке ми не розуміємо.
Я сказав: «Йому потрібна серйозна психічна допомога». Але я почув, що він
штатний викладач і незабаром відбудеться таємне провадження через
гарвардський комітет щодо позбавлення його посади. І як мені сказали, це вперше
за триста п’ятдесят років існування Гарвардського університету. Це викликало
мій інтерес.
Традиційно в психіатрії, якщо пацієнт приходить до вас і каже, що у нього був
контакт з інопланетянами, певно, майже автоматично робиться висновок, що ця
людина, ймовірно, психотик.
Це була моя перша реакція, коли я вперше почув про подібні випадки.
Джон провів більше ста п’ятдесяти бесід з людьми, які заявляли, що їх викрадали
інопланетяни. Я спілкувався десь із сімдесятьма з них. Вони страждали у від
того, що їх ніхто не слухає. Люди ставилися до них як до психотиків. у Джон
дивився на них не як на психічнохворих, а як на травмованих.
Я вважаю, і це можна встановити, оскільки я працював з дев’ятьма десятками
таких людей – у них немає очевидної психіатричної хвороби, яка б це
пояснювала.
Якщо вони описують щось дуже схоже на те, що розповідають інші, у а ми нехтуємо цим
і кажемо: «Ні, цього не було». Тоді що сталося? Що було? Так говорив Джон.
Ви підходили до цього з бажанням повірити? Чи з великим скепсисом?
Я підходив з величезним скепсисом. Для мене цього не могло бути. Це не те, що
можливо. У нашому Всесвіті не може працювати такий інтелект. Має бути щось
інше, щоб пояснити це. Отже, розберемося, про що йдеться. Ретельно
вивчимо кожен аспект цього. Це те, що я хотів би бачити.
Джон почав набирати популярності. Він виступав на всіх ток-шоу у своєму
пом’ятому костюмі та гігантській краватці.
Він був відвертим. І… Гарвард не міг стерпіти того, що Джон виступав на
телебаченні, і Гарвард асоціювався з чимось дуже суперечливим.
Тут є закономірність, яку я, як психіатр, не можу пояснити.
Коли ми повернемося, Шерон розповість нами, який жах вона відчуває після
зустрічі з інопланетянином.
Гарвард наполягав, що Джон зловживав службовим становищем. Що Джон не повинен
був приймати цих пацієнтів, не призначивши їм ліки або інтенсивну
психотерапію. Що ці пацієнти були психотиками. І що… у слухаючи їх без
спростування того, що вони розповідають про пережите, Джон їм шкодив.
Сотні тисяч людей по всій країні – за даними різних опитувань, може, навіть
мільйони людей - мали подібний досвід. Вони не знайомі між собою, подробиць, які
вони описують, не було в ЗМІ, вони не отримують зиску, їм за це ніяково. Це
по-перше. Коли я почув, що це трапляється з дітьми у віці двох-трьох
років, це виключило пояснення з точки зору особистості. Як було сказано, у людей при
обстеженні не виявлено психічних розладів. Так відбувається лише у випадку
справжнього досвіду.
На кону була його професійна кар’єра – ліцензія на медичну практику. І Джон
сказав: «Я не збираюся тут вихляти. Я їм протистоятиму».
Тут відбувається дещо непоясненне, на що треба дивитися реалістично, а не
висміювати.
Джон поїхав до Руви, Зімбабве… щоб довести, що з цими людьми сталося щось
значуще. І ми маємо відкрити свій розум, а не вузько зосереджуватися на
матеріальному світі.
Гаразд. Скільки з них кажуть, що вони… щось пережили?
Я працював над своєю книгою про Джона Мака фактично сімнадцять років, від початку до
кінця. І ось що мене інтригувало: Джон Мак поставив би на карту свою кар’єру, щоб
розслідувати, як я називаю це, «тему, яка дискредитує». Ви кажете: «Немає жодних
наукових доказів». Ні, немає, але Мак займався сферою, де… не існує наукових
доказів.
Я тут не для того, щоб подобатися, це не моя робота.
Це не здобуття популярності. Я тут, щоб керувати хорошою школою з хорошою
репутацією, що я і роблю. Мене питали, чому я тут тридцять три роки. Може тому,
що я ледача, не знаю.
Встати, одягтися, вийти в люди – це те, що ти робиш, навіть якщо не хочеш, щодня.
Хочу я цього чи ні, я тут, бо це мій обов’язок.
Я тут, щоб керувати християнською школою, але мене власна віра. Я не ходжу
до церкви. Мені не треба йти до церкви, щоб знайти Бога. Я знаю, що він там. Він
знає, які у мене проблеми.
Деякі речі у житті не потрібно ставити під сумнів. Просто приймати.
Це те, чому я дозволяю бути.
Ви вже записуєте? Так, я знову як дитина!
Так, порушую шкільні правила. Якщо місіс Бейтс дізнається, вона мене вб’є.
Ти намагаєшся жити нормальним життям, рухатися далі, але завжди цей досвід знову
відкриває двері.
Я чула… дітей. Інші діти кричали, плакали, але ця істота захопила мою увагу.
Я пам’ятаю, як бачила у великі чорні очі. Це було дуже травматично.
Але у дитинстві в ті дні, ми майже… не обговорювали такі речі. Ми просто…
заблокували це й пішли далі.
Наступного разу ми говорили про це, коли Джон Мак попросив мене описати те, що ми
бачили. Я почувалася в безпеці, бо могла з ним говорити, оскільки він повірив у те,
що ми бачили.
Професоре Мак, ви перебуваєте в Зімбабве близько десяти днів. Яка у вас склалася
думка після розмови з дітьми в Школі Аріель?
Він був одним із останніх репортерів, які прийшли до школи. Агентства новин
звідусіль говорили з нами, і мене не сприймали… всерйоз.
Який був ефект, коли ти дивилася в ці очі або ці очі дивилися на тебе? Як це
вплинуло на тебе?
-Страшно. -Було страшно?
Може, зараз мою історію зрозуміють, мене послухають і допоможуть знайти сенс у
тому, що відбувається, для мене.
-Мама приходить, підтикає ковдру. -Мама тебе вкладає. І ти одразу засинаєш
або лежиш деякий час, думаєш про щось?
Я не сплю і мені лячно від кожного шуму, що я чую.
Ти досі боїшся вночі?
Так.
Тобі страшно. А зараз що тебе непокоїть вночі?
Мене непокоїть, що цей чоловік досі дивиться на мене, що він мене вб’є.
Твоя мама знає, що ти хвилюєшся? Ти їй казала, як хвилюєшся?
Ні. Напевно, вона мені не повірить.
Що переконає тебе, що ти в безпеці?
Я не знаю.
Що змусить тебе менше хвилюватися?
Той чоловік. Я завжди про нього думаю.
Він не йде в тебе з голови?
Так.
А як… зробити так, щоб ти менше хвилювалась? Цей чоловік міг би щось
зробити?
Ні.
Прийшов один чоловік. Я пам’ятаю, що він був дуже високий і неквапливий. Він був
такий… що слухав.
Ти можеш розповісти мені, що трапилося в той день? Коли ви були надворі, здається,
на перерві, так?
Так.
І потім яку першу річ ти помітила?
Я пішла до краю майданчика.
«Скажи мені, що ти бачив?
Як почувався? Тобі… у здавалося що вони спілкуються з тобою?» Я пам’ятаю ці
питання. А потім нам дали аркуші паперу, у кілька кольорових олівців і сказали:
«Намалюйте, що ви бачили». І я намалював.
Я малюю корабель.
Тут кілька вогнів.
Руки? Вони були довгими чи короткими, якщо порівнювати з нашими?
Я не знаю. Скоріше довгими.
Довгими.
Добре. Ти бачив волосся?
Так. Волосся схоже як у Майкла Джексона. І чорний костюм, такий.
І великі очі. Добре.
Ти кажеш про зіниці. У них були зіниці або що це?
Так, зіниці були білими.
Очі більші за наші.
Що сталося потім?
Це був кінець перерви. Потім ми повернулися до класів, розповіли вчителям.
Жоден із вчителів нам не повірив.
Вони вам не повірили? Правда?
Так.
Усі ж розповідали те саме.
Вчителі нам не повірили. Взагалі. Вони думали, може, ми у щось бачили, але вони
не повірили, що це були істоти і ця овальна штука, що ми бачили.
Спочатку ми намагалися це замовчати.
Так…
Ми поводилися як зазвичай.
Я не пригадую, щоб ми з дітьми про це говорили, у бо йшлося про те, з чим ми
раніше не стикалися. Ми дотримувались того, що знали, у своєму
класі.
Я живу тут, у школі, тому намагаюся не думати про це. Якщо я думатиму, у мене
будуть безсонні ночі!
-Отже, у вас безсонні ночі! -Саме так!
У мене було багато безсонних ночей, відколи це сталося. Тому я намагаюся
забути про це.
Одна з перших речей, яку нам сказали, це те, що там був садівник, який займався
садівництвом. І щоб ми більше про це не говорили.
Я дуже скептична щодо дітей, бо вважаю, що вони… можуть переконати себе в тому, що
бачать, і захопитися у своїй групі.
Звідки вони знають, що ми бачили? І це був не садівник!
Вони нічого не бачили. Хтось створив цю вигадану історію, це насправді вигадка. Я
так вважаю.
Коли ви працюєте з дітьми так довго, як я, треба дуже обережно інтерпретувати те, що
вони вам говорять.
У кожного свій характер. Вони вибирають, що хочуть вірити. Може, вони
справді вірять, що бачили це. Але, вибачте, я скажу, що цього ніколи не було,
і вони брешуть самі собі. Я міг збрехати раз чи два, а решта людей
продовжила історію за мене.
Шістдесят дітей брешуть? Брешуть? Що вони щось бачили або що їхні друзі їх
переконали? Це досить велика група.
Якщо я вмовлю п’ятьох шістнадцятирічних підлітків засвідчити, що один конкретний
учитель чи священик був звіром – це буде вагомий доказ, і я виграю справу. Усі
шістдесят людей описують той самий в ипадок. Навіщо це ігнорувати? Це дуже
вагомий вид доказів у юридичних колах.
У суді ми віримо свідченням очевидців. Людей засуджують за вбивства, засуджують
до смерті і страчують на основі свідчень. у Мак казав: «Це те, чим я
займаюсь. Я психіатр. Я постійно спілкуюся з людьми. Я розбираюсь, коли
мені говорять правду, а коли ні, коли вигадують». Отже, коли люди розповідали
Маку ці історії, це було те, що він називав «відповідним впливом». Іншими
словами, вони виказували жах, який відчували в той час. І він був певен, що
це не те, що люди б легко вигадали.
Через це у мене був важкий період.
Чому?
Бо я не хотів у це вірити. Правда, не хотів.
Ці люди виказували дуже сильні почуття, це було щось таке значуще і потужне для них,
з великим страхом. І, як психіатр скажу, що так буває лише у випадку
реального досвіду.
Хотілося б, щоб з нами більше спілкувалися. Щоб нам ставили питання або
допомагали відчувати, що ми не божевільні.
Я не могла говорити про це вдома, бо тато не хотів знати, що відбувається. Він не
хотів мати на собі це клеймо.
Мої батьки прямо сказали: «Ні! Ти цього не бачив!»
Ми боялися прочухана.
Річ не в тому, у що ми віримо. Головне – це їхній досвід і як у дорослі навколо
сприймають цей досвід. Як на мене, це, мабуть, один із основоположних принципів
освіти. Якою б не була ваша особиста т очка зору, політика чи упередження, ви
даєте їм можливість відкрито висловлювати їхні ідеї, почуття та думки.
Через це я втратила друзів.
Я була божевільною, яка не погоджується з тим, що це був… садівник.
Я була людиною, яка заявляла, що це сталося.
Отже… На той час це було великим клеймом.
Багато в чому сам контакт був менш травматичним, ніж наслідки. Наслідки були
важкими.
Це вплинуло на деяких людей. І ви маєте поставити питання: чи були у цих осіб
раніше психологічні проблеми? Або той день, той випадок, коли люди збрехали,
створив психологічні проблеми для цих осіб?
За чотири роки, що ми в ефірі, ми ніколи не робили програми про інопланетян. Якщо
щиро, причина в тому, що багато з нас скептики.
Спочатку я шукав, розпитував людей… до моменту, коли вони почали ставитися
вороже.
Найворожішим був пастор для молоді, який просто почервонів. Він сказав: «Ні!
Інопланетян не існує». Він намагався змусити мене не розпитувати. І я почав
почуватися здебільшого божевільним.
Чому ми ставимося до людей, як до божевільних, і принижуємо їх, якщо вони
пізнали якусь іншу сутність, інший інтелект, який їм трапився? Чому людей
вважають божевільними, якщо до них приходить певний розум, і вони щиро
відчувають, що це саме так?
Які роблять дивні заяви.
Коли ти дитина і тобі не вірять щодо дійсно важливих речей, це означає, що коли
трапляться інші важливі речі або просто щось у житті, тобі буде дуже важко
відкритися комусь й розповісти про все, що сталося.
Люди казали, що я маю звернутися до консультанта або поговорити з кимось про
ці речі. Але я не хотіла, бо…чи повірять мені? Або знову доведеться пройти через цю
битву щодо того «що сталося».
Люди, які пережили подібне, щирі. Ми не знаємо, що стало джерелом цього досвіду.
Але важливо визнати, що вони говорять правду про щось дуже потужне, що з ними
сталося. І чому це має бути таким видатним, коли ми заявляємо, що віримо в
Бога та духів всіх видів? Це коли в цьому є щось таке, що приймає форму, яка нам…
особливо чужинна.
Наскільки я розумію, зараз є люди, зокрема директриса школи, у яких ті самі спогади.
Я не можу сказати, коли я це пережила.
Це було після того, як бачили діти, і до приїзду професора Мака.
Я не розповідала про це.
Це було вночі, у моїй спальні.
А потім… мене забрали… на судно.
На вузькому ліжку… мені було смішно, бо я доволі гладка. Я думала: «Сподіваюся, я не
впаду з нього!» Воно було дуже вузьке.
Навколо були маленькі люди. Люди… інопланетяни.
Вони сказали: «не дивись». Звісно, я подивилася, бо я така. Вони щось вставили
мені в пупок. Це міг бути мікрочіп.
А потім був спалах, і вони зникли.
Це схоже на фільм, правда? Але це не так. Це мій досвід, і нікого він не обходить. Я
тихо пережила це сама, що не допомогло, бо потім я пила Прозак. І в школі я не була
щаслива. Я… думала: «Може, мені більше не варто тут бути».
Чи була я на межі самогубства?
Я не знаю.
Але я нізащо не хотіла говорити про це з професором Маком або будь-ким, хто сюди
приїздив. Я трималася на задньому плані.
Потім вони повернулися. І спитали, чи не хочу я піти з ними, бо я була нещасна.
Я відповіла: «Ні… ні». Після вони повернулися втретє, востаннє, і сказали:
«Ми йдемо, це твій останній шанс. Хочеш з нами?» Я сказала: «Ні, я маю робити те,
чому мене вчили». І потім: «Ви не покидаєте проект, ви доводите його до
кінця». Було люб’язно запитати. Але ні, я не збиралася йти
Для дітей так краще. І вони пішли.
Так, ми дуже збентежені. Нам ніяково за професію. І ми трохи переживаємо за самого
Джона.
-Бо він трохи не при собі? -Знаєте, Джон — людина великого таланту та
великого розуму, але він так само людина, схильна захоплюватися. Цього разу він
зайшов… зайшов задалеко. Джон перебрав міру.
У Гарварді Джона звинувачували у службовій недбалості, і це неодноразово згадувалося
у під час слухань. Позиція Гарварду була такою: «Ви не кажете людям, що вони
психотикі, не даєте їм заспокійливі ліки від їхніх психозів, тож ви вчиняєте
недбало».
У цих пацієнтів дійсно психологічні проблеми, і ці проблеми маскуються цією
ідеєю з таким поясненням, божевільним насправді.
Коли я вступив до середньої школи, на другий або третій рік навчання…
Я став дуже релігійним.
У той час я питав мого пастора для молоді: у «Гаразд. у Я розумію, що Ісус
прийшов на Землю, помер за наші гріхи тощо. Але звідки він прийшов?»
І я пам’ятаю, як спитав: «Чи можливо, що він був інопланетянином?»
Я сказав: «Я був свідком цього, я це бачив». А пастор знизав плечима і сказав:
«Ні, ти не бачив. у Ти цього не бачив!» Люди мені казали: «Ні, ти цього не бачив».
Я пам’ятаю, як один білий пастор у сказав мені:
«Знаєш, той випадок…у дитинстві, не має значення.
Ким ти є, у як африканець, неважливо». Він використав слово «неважливо». уМені
відмовлено в індивідуальності. І, попри те, що світ великий – з такою кількістю
різних людей, видів людей і мов – ви хочете все стерти і сказати «неважливо»?
Це привело мене до подорожі: я шукав і ставив питання.
Якщо вони брехали самі собі стільки років, їм потрібен хтось, хто скаже:
«Цього ніколи не було. Отямся!» Щоб вони зцілилися від брехні, яку розповідають
собі багато років, і зрештою повірили в брехню, яку собі кажуть.
Близько двадцяти років я намагалася… це приховати. Тримати в собі. Як наслідок, я
втратила багато зі свого дитинства. Я втратила багато спогадів про дитинство, бо
не могла… відкрити цю рану. Я не могла відкрити цю травму.
Коли ти чуєш шум, що ти уявляєш це може бути?
Мені здається, що люди приходять в мій дім, хочуть викрасти мене, усі мої іграшки
і… всю решту.
Потім я не могла поговорити про це зі своїм чоловіком.
Він дуже ревний католик, і він питав мене: «Про що цей документальний фільм?» Я
відповіла: «Я… у дуже довго боялася, що якщо я тобі скажу, ти…подумаєш, що я
божевільна. І ти не захочеш бути зі мною». І спочатку він сказав: «Та ні. Не
може бути! Я не можу бути одруженим з жінкою, яка бачила інопланетян»
Я зайшов до зали суду, яку вони підготували в Гарварді.
Там був великий, напівкруглий поміст, де сиділи троє докторів. Це було схоже на
трибунал.
Ми зібрали афідевіти, заяви і свідчення людей, які казали, що Джон врятував їм
життя. Що в деяких випадках вони могли б вкоротити собі віку, якби не Джон.
Мене не почули дорослі, яким я довіряла. А Джона Мака нам не потрібно
було переконувати повірити в те, що ми бачили. Я знаю, що він отримав за це
багато палкої критики. Він не відмовився мирно від цього досвіду. Він мав воювати
за нас.
Це тривало чотирнадцять місяців. у Ми проводимо всі слухання. І на той час чутки
про «Зоряну палату» просочилися. Люди були обурені тим, що Джон це проходить. І,
певно, той витік інформації був однією з причин, чому Гарвард відступив.
Я доволі товстошкірий щодо цього. І я, безумовно, очікував, що якщо струшувати у
їхню клітку світогляду чимось, чого не повинно бути - імперія завдасть удару у
відповідь. Цього треба очікувати.
Люди на найвищих щаблях університету зрозуміли, що це класичне полювання на
відьом. Вони поклали цьому край.
Це надало сил. Це було… це зцілювало.
Ми приїхали переконані, що тут сталася надзвичайна подія. Унікальна для історії
НЛО. І якщо тут є щось, що могло б довести консервативній публіці, що у існує
інтелект, як казав директор, «не від цього світу», ця подія має переконати
людей.
Він був рідкісною особистістю, достатньо впевненою, у щоб взятися за цю дуже дивну
сферу. І це залишається колосальною загадкою нашого часу. Для цих контактів
немає пояснень. Що це за НЛО і чи існують істоти, пов’язані з ними – це одні
з найбільш заплутаних питань нашого часу. Питань типу: Що відбувається після нашої
смерті?
Звідки взявся Всесвіт? Що було до Великого вибуху? Тобто що було до цього? Звідки це
взялося?
У нас у мові шона є слово…
Коли церква привласнила його, у то перетворила на щось із значенням «святе».
Але його первісне значення, до того як його привласнила церква, було: «Щось
великої таємниці. Щось незрозуміле.
Але те, що існує».
Воно існує, бо ви з ним взаємодієте.
Зустріч з інопланетянином привела мене до місця, де я знайшов свою африканську
приналежність.
У мене власна африканська система вірувань, культури та духовності.
Я в це вірю, бо я це бачила.
Це історія, якою ми ділимося, якою ми пишаємося. Це історія, про яку, якщо ви
хочете говорити, ви говорите. Якщо не хочете, не говорите. Але це ваша історія.
Дуже важливо розповісти цю історію, але не стільки через… сам інцидент. Це важлива
людська історія. Простими словами…люди пережили це.
Це емпатія. Це як: «Я можу бачити речі з вашої точки зору». Після можна йти в
різних напрямках, але саме це робить нас людьми.
Дехто вирішив копнути глибше. Дехто вирішив закрити цю тему і не думати про
це. Дехто знайшов відповіді, які мають для нього сенс. Для деяких людей це досі у
шматочок пазлу, який нікуди не підходить.
Є люди, які були там того дня і кажуть: «Цього насправді не було». Це теж
нормально. Це їхній вибір.
Існує багато іншого, що можна дослідити, що треба знати про те, що навколо нас і за
межами нашої маленької Землі.
Це відкрило очі, завдяки цьому я зрозумів, яке у мене було обмежене мислення. І що я
не хотів прийняти ймовірність того, що…в цьому матеріальному світі є щось, чого я
не розумію.
Більшість людей би запитали: «Чи ми єдині?»
Думаю, це неправильно. Питання радше: «Хто ми такі?»
І треба починати розуміти, що хтось інший може дивитися на нас. Це як…
Кого вони бачать?