A co si myslíte o naší další reportáži?
Ve velšské vesnici Broad Haven poblíž Haverfordwestu
údajně přistálo něco podivného, co se sneslo z nebe.
Ani nevím, kdo to uviděl první.
Zrovna jsme byli na hřišti.
Byla přestávka na oběd a my seděli tamhle u stromu.
Stalo se to v únoru roku 1977.
Jo, tady jsme si hráli.
Hráli jsme pálkovanou. Míček nám lítal tamhle do řeky.
Ať už to bylo cokoliv, tamní děti to ve škole pozorovaly třikrát.
Někdo zavolal, co to má být,
a všichni se tam seběhli.
Sprintovali jsme až tady na kraj hřiště,
abychom zjistili, o co přesně jde.
Opravdu šlo o masovou hysterii,
nebo se zde vážně událo něco nad naše chápání?
A hned potom
začali divné věci vídat i ostatní.
K těm pozorováním tu docházelo často.
Děla se tu toho spousta.
A tady to přistálo.
Obyvatelé Broad Havenu by vám řekli, že to, co zažili, bylo skutečné.
Lidé na nebi vídali nevysvětlitelné věci už od počátku časů.
Jsme ve vesmíru sami?
Mezi všemi daty určitě najdeme něco, co stojí za zkoumání.
My vám nic netajíme.
Meziplanetární vesmírné lodě existují.
Asi to byl mimozemšťan. Měl velké oči.
Děje se tu něco zcela zásadního a je to skutečné.
SETKÁNÍ
Takže, Kevine…
Prozraďte mi to vaše tajemství, o kterém jste mluvil.
Už natáčíme?
ASTROFYZIK
Za našich rodičů
a celý náš život,
už od čtyřicátých let,
nám úřady i vědci tvrdili, že jde o něco směšného.
Že je to nesmysl.
A to je podle mě hlavní důvod,
proč to moc vědců nestuduje.
Nebo minimálně ještě nedávno to nikdo vážně nestudoval.
Na světě se tím zabývá
zhruba tak 15 odborníků.
To mi přijde šokující a napovídá to,
že za tím možná stojí víc než stigma
nebo jiné zjevné důvody, proč se téhle oblasti lidi nevěnují.
Možná o tomhle jevu vlastně víc vědět nechtějí.
Třeba nechtějí znát pravdu, protože je tak trochu děsí.
BROADHAVENSKÝ TROJÚHELNÍK
V ROCE 1977 SE MALÁ VELŠSKÁ VESNIČKA BROAD HAVEN
STALA EPICENTREM NEJVĚTŠÍHO HROMADNÉHO POZOROVÁNÍ UFO
V DĚJINÁCH VELKÉ BRITÁNIE.
PŘINEJMENŠÍM 450 LIDÍ HLÁSILO POZOROVÁNÍ TAJEMNÝCH SVĚTEL
A PODIVNÝCH BYTOSTÍ.
PŘÍPAD BYL VYŠETŘOVÁN JEŠTĚ DESÍTKY LET POTÉ.
CELÉ TO ZAČALO NA HŘIŠTI ZA ŠKOLOU.
Byla to půvabná vesnička. A pořád je.
V zimě je tam naprosté ticho
a v létě zase šílený ruch kvůli turistům,
ale bylo skvělé tam vyrůstat.
Ve škole jsem nebyl zrovna oblíbený.
V dětství jsem měl nadváhu a byl jsem tak trochu knihomol.
Dost mě kvůli tomu šikanovali.
S kočkama si rozumím víc než s lidma.
ZÁKLADNÍ ŠKOLA
ČÁST 1. ŠKOLA
Ten den bylo pěkně zataženo a mrholilo,
tak jsem si nešel hrát ven s ostatníma. Většinu dne jsem strávil ve škole.
Ostatní děti se pak začaly trousit dovnitř
a…
tvrdily, že viděly létající talíř,
což mi přišlo jako absolutní nesmysl.
Myslel jsem si, že nic takového neexistuje.
Objevovaly se jenom v béčkových filmech z 50. let
nebo v bulvárních plátcích.
Nakonec jsem si ale řekl,
že to začíná být směšné a že se půjdu podívat.
Vyšel jsem ze školy
a došel jsem až na konec hřiště.
A tam na mě
zpoza stromů něco vykouklo.
Stříbrné UFO doutníkového tvaru.
Mělo asi 14 metrů.
A… zničehonic mě napadlo,
že musím utéct.
Šel jsem domů a řekl jsem to rodičům. Nebyli nijak kritičtí.
Věřili mi to. Věřili, že věřím tomu, co jsem viděl.
Mámy vždycky poznají, když lžete.
A ta moje byla přesvědčená, že říkám pravdu.
Kontaktovala jistého Randalla Jonese Pugha,
blízkého rodinného přítele.
Randall Pugh je veterán
a vyšetřovatel Britské asociace pro výzkum UFO.
Tyhle záhadné jevy
budeme zkoumat ještě pěkně dlouhou dobu.
VYŠETŘOVATEL
Pokud je vůbec někdy dokážeme vysvětlit.
Ty si vezmi tamhleten úsek, Terry.
- Tamten… - Tamhleten.
A já půjdu na severozápad.
Přijel, jak jen to šlo,
a vzal s sebou místního reportéra z Western Telegraph.
To UFO jsme pozorovali v pátek a v pondělí ráno vypuklo pozdvižení.
Několik dětí mi ukázalo místo, kde údajně viděly jakousi vesmírnou loď.
Ten stříbrný, doutníkový předmět se najednou vynořil zpoza klestí
a snažil se vzlétnout. Pak zase zmizel.
Byl večer a mně tehdy bylo deset let.
Zapnul jsem telku
a v dětském zpravodajském pořadu vysílali úžasnou reportáž.
Ta loď měla tvar doutníku s kopulí.
Období kolem devátého a desátého roku formuje člověka nejvíc.
Děti mají bujnou představivost
a vesmírné lodě nás tehdy zajímaly všechny.
Tady v Mobile jsme obdrželi hodně zpráv o pozorování záhadných objektů.
Zdravíčko!
Přicházíme z Francie.
No jasně.
Rok 1977 byl pro fenomén UFO zásadní.
Počty pozorování rostly.
No, objevilo se zhruba tamhle.
Média se o ně zajímala stále víc.
Já byl létajícími talíři a mimozemšťany úplně posedlý.
Vyvrcholením toho všeho byla Blízká setkání třetího druhu.
Hrozně na něj lákali.
Samotný film byl ztělesněním všeho, o čem jsem tehdy čítával.
Byla to vážně hrozná doba. Neměli jsme dost benzínu
a byli jsme uprostřed studené války.
Vzpomínám si, jak v novinách otiskli
diagram zobrazující oblast výbuchu a já se snažil zjistit,
jestli bych se vypařil, nebo bych stihl doběhnout domů.
Tak jsme tehdy žili.
Neidentifikované objekty, mimozemšťani a návštěvy z vesmíru
pro mě tehdy představovaly útěk před realitou.
Byl to svět, ve kterém jsem mohl zapomenout na ten skutečný.
Viděl jsem létající talíř. Jinak řečeno UFO.
Bylo tamhle mezi stromy.
Tohle byla rozhodně největší a nejbizarnější ufologická událost
ve Velké Británii.
Úplně mě to pohltilo.
Zjistil jsem, že se tam opravdu něco stalo.
Jenom nevíme co.
Jakmile jsme v pondělí ráno dorazili do školy,
ředitel nás všechny rozdělil.
Řekl nám, abychom popsali a nakreslili, co jsme viděli.
Nikdo z nás nevěděl, co kreslí ostatní.
Všichni jsme viděli to samé,
tak se dalo čekat, že to samé i nakreslíme.
Tehdy bylo všechno jinak.
Neexistovaly sociální sítě ani mobily.
Nemohli jsme se nijak spojit,
takže jsme se nemohli domluvit.
Ředitel si nás zavolal hned ráno.
Když jsme mu všechno popsali,
byl v šoku z toho, jak moc se naše vyprávění a popisy shodovaly.
Pro více informací jsem kontaktoval jejich ředitele, pana Llewellyna.
Vím, že to vidělo 16 dětí.
ŘEDITEL
A všichni viděli to samé?
Jejich popisy se v zásadě shodují.
Nechal jsem je nakreslit, co viděli.
Obrázky, které ti kluci nakreslili,
jsou na první pohled velmi podobné.
Všechny zobrazují stejný tvar.
Taky jsou všechny stejně barevné.
To plavidlo má nahoře červené světlo.
„Tohle jsem v pátek 4. února viděl.
Bylo to kopulovité plavidlo s 10 nebo 11 okny nahoře
a dveřmi s rampou.“
Každý na světě ví, jak vypadá létající talíř.
Při pohledu na tu kresbu
vidíte určité prvky z populární kultury.
Napadá mě jeden konkrétní film, který tehdy běžel na BBC.
Zakázaná planeta.
Je velká šance, že ho některé z dětí viděly.
Tím neříkám, že si to všechno jen představovaly,
protože viděly nějaký film.
Kdo se ale tehdy zajímal o populární kulturu,
měl tyhle věci zažrané hluboko v podvědomí.
Byla toho totiž plná televize.
Viděli Blízká setkání třetího druhu,
Pána času nebo Den, kdy se zastavila Země a tak.
Chtě nechtě je to ovlivnilo.
O neidentifikované objekty jsem se zajímal odjakživa.
Když před 45 lety vyšly Star Wars, bylo mi 12 let.
V tom věku jsou děti snadno ovlivnitelné.
Zhruba v té době
v televizi dávali pořady jako In Search Of… s Leonardem Nimoyem.
Možná bychom se na fenomén UFO měli podívat znovu a bez předsudků.
Studium exoplanet v podstatě spočívá v hledání
a popisu planet, které obíhají kolem jiných hvězd.
Když vyšel ten článek v New York Times,
veřejnost se dozvěděla o programu AATIP na studium UAP,
neidentifikovaných vzdušných jevů. To byl vážný problém.
UAP jsou záležitost národní bezpečnosti.
Když vidíme něco, co nedokážeme identifikovat a čemu nerozumíme,
lidé, kterým svěřujeme naši národní bezpečnost,
to musí prošetřit.
Říkal jsem si, že to přece musí studovat vědci.
A tak jsem se rozhodl, že se do toho pustím sám.
Naše neznalost je donebevolající.
Nevíme, co jsou zač ani jaké mají úmysly.
A na tom závisí všechno. My ale netušíme, co jsou zač,
a já si myslím, že ta plavidla řídí entity nelidského původu.
A už jenom pro tuhle hypotézu nemáme moc důkazů.
Existují ale i jiné.
Jsi si jistý, že to nebyl vrtulník nebo letadlo z nedalekého letiště?
Vrtulník tam sice mohl přistát,
ale je to soukromý pozemek,
na kterém je to zakázané.
Z letadel by se tam dostal jedině Harrier.
Většina z nás dětí, hlavně my kluci,
dobře znala všechno, čím tehdy NATO lítalo.
Bydleli jsme totiž poblíž satelitní stanice RAF Brawdy.
Lidi si tehdy asi říkali,
že to, co jsme viděli, muselo pocházet od letectva.
Na RAF Brawdy jsme mohli provádět letecký výcvik
včetně použití zbraňových systémů.
Když jsem tam dorazil jako mladý poručík letectva,
vlastně jsem nevěděl, kam to jedu.
Ta stanice byla na samém kraji Walesu
u Atlantického oceánu. Za ní už byla Amerika.
Jakožto důstojník pro styk s veřejností
jsem byl spojkou mezi leteckou základnou
a světem za plotem.
Dostával jsem pořád víc hlášení o pozorování věcí,
které se nedaly jen tak vysvětlit.
Bral jsem je opravdu vážně.
Nějaká paní Granville z místního hotelu v Haverfordwestu,
například tvrdila, že něco viděla přistát před hotelem.
ČAJ S MLÉKEM UBYTOVÁNÍ S VLASTNÍ KOUPELNOU
ZÁKLADNÍ ŠKOLA
HOTEL HAVENS
ČÁST 2. HOTEL
19. DUBNA 1977
Moje máma Rosa byla známá jako Rose Granville.
Narodila se v Barceloně.
Mám pocit, že tátu potkala, když jí bylo 18, a hned se vzali.
A on ji pak samozřejmě vzal zpátky do Walesu.
Bylo to hned po válce
a lidi tu cizince neměli moc v lásce.
Byli z nás nesví,
jako bychom byli jiní než ostatní.
HLAS ROSY GRANVILLE
Koupili jsme to tam v roce 1967.
Byla to stará pašerácká pevnost,
kterou jsme přestavěli na hotel.
Chtěli jsme ho hlavně pro dceru.
Na téhle fotce jsem s mámou.
Ona má na sobě starý bílý kuchyňský úbor
a já jsem oblečená pro práci na hotelu.
Spousta lidí si myslela, že tam straší.
Byla to taková legenda.
Prý tam strašila bílá paní.
Tehdy se mu říkalo Havens.
My ale na duchy nikdy nenarazili.
Obyvatelé velšských údolí byli praktikující věřící.
Všichni v neděli chodili do kostela.
Zároveň ale už od předkřesťanských dob silně věřili v nadpřirozeno
a nikdy v něj věřit nepřestali.
LÉTAJÍCÍ TALÍŘE SOCIÁLNÍ DĚJINY UFOLOGIE
Pracuju zejména jako spisovatel a novinář.
Zároveň se taky zajímám o folklór. Zabýval jsem se jím na doktorátu.
Nebyl jsem první.
Francouzský počítačový vědec Jacques Vallee napsal Passport to Magonia
s podtitulem: „Od folklóru k létajícím talířům.“
To na vás Steven Spielberg založil postavu ufologa
ve svém klasickém snímku Blízká setkání třetího druhu.
Rád se zabývám dávnými pozorováními, například před druhou světovou válkou,
kdy nebylo možné si UFO splést s moderní technologií.
Když už nic jiného, je to podle mě prvek našeho folklóru.
Proto bychom to měli studovat jako jeho součást.
Tak jsem se o tyhle jevy začal zajímat z hlediska folklóru,
starých tradic a příběhů.
Ve Walesu je jich obzvlášť hodně.
V keltském folklóru byly víly nesmírně důležité
a na tom se nic nezměnilo dodnes.
Až ve viktoriánském období si je lidi začali romantizovat
jako takové víly Zvonilky.
Mysleli si, že jsou hodné a chtějí lidem pomáhat
svými kouzly a tak podobně.
V původní velšské tradici se ale víly chovaly úplně jinak.
Šlo o rasu tvorů, kteří s námi žili bok po boku
a nikdy nebyli moc přátelští.
Víly měly nejrůznější fantastické schopnosti
jako třeba cestování neskutečnou rychlostí.
Taky unášely lidi a vymazávaly jim paměť.
Spíš nám znepříjemňovaly život.
Když jim člověk něco udělal, pěkně se mu to vymstilo.
Máma byla tady ve třetím pokoji.
Ve druhém patře.
Sotva jsem zalezla do postele,
uviděla jsem obrovské pulzující světlo.
Vyhlédla z okna a všimla si, že se tu vznáší
něco velkého.
Bylo tak silné,
že jsem mohla stěží otevřít oči.
A pak… z toho vylezli…
vlastně vůbec nevím, jak jim říkat.
Vylezly z toho dvě bytosti.
Měli hrozně dlouhé paže a nohy.
Neměli vůbec žádné rysy.
Prý na ni působily trochu vrávoravě.
Zakřičela na ně, co chtějí, protože jsme kousek odtamtud měli kurník
a ona se ze všeho nejvíc bála o slepice.
Jen co jsem to udělala,
zasáhla mě vlna horka z toho talíře.
Ten se pak neuvěřitelnou rychlostí vznesl,
jako by se mi to celé jenom zdálo
nebo jako bych si to jenom představovala.
Táta se vrátil o den nebo dva později a máma mu všechno řekla.
On mi o tom pak napsal.
Mně to připadalo směšné. Říkala jsem si, že se všichni zbláznili.
Ti školáci i moje máma!
Když jsem přijela domů,
táta mi řekl, že ať už to bylo cokoliv, zanechalo to stopy.
Chtěla jsem je vidět, tak jsme spolu zašli na pole
a na zemi tam opravdu byl otisk.
Tráva vypadala spáleně a v zemi byla prohlubeň.
Tu jsem brala jako nejpádnější důkaz,
že tam vážně něco stálo.
Když jsem to začal vyšetřovat, psal jsem na ministerstvo obrany,
jezdil za těmi lidmi a dělal s nimi rozhovory.
Pak schválili zákon o přístupu k informacím.
Teď už z vlády můžeme dostat určité věci.
Třeba 20, 30 nebo 40 let staré dokumenty, které dřív nikdo neviděl.
V nich se psalo i o událostech ze západního Walesu.
Rose Granville napsala tamnímu poslanci Nicholasovi Edwardsovi.
„Hrozně mě to rozrušilo a znepokojilo.
Rozhodně se s nimi nechci znovu setkat.“
To je skvělá věta.
Nicholas Edwards její dopis poslal na ministerstvo obrany,
které kontaktovalo důstojníka pro styk s veřejností z RAF Brawdy.
Zašel jsem si promluvit s tou paní.
Bohužel jsem nenašel žádné hmatatelné důkazy,
že tam něco přistálo.
Pak jsem jako vždycky svoji zprávu předal ministerstvu obrany.
„Situaci bohužel nedokážu nijak vysvětlit,
ale pokud to UFO přistane k nám,
naúčtujeme mu obvyklé přistávací poplatky a budeme vás informovat.“
Odepsali nám, že o ničem nevědí
a žádají nás, abychom o tom nemluvili.
Nechtěli, aby se lidi báli.
Můžete upřímně říct,
že si tady nikdo nestřílí z lidí?
Jsem si zcela jistý,
že tohle extrémní rozrušení a neskutečný strach,
jaké někteří z místních svědků projevují,
nedokáže nikdo předstírat.
COOMBSOVA FARMA
ČÁST 3. FARMA
DUBEN – KVĚTEN 1977
Stalo se to asi touhle dobou večer.
Nic se tady nezměnilo.
Všechno tady vypadá úplně stejně jako tehdy.
Stalo se to kousek odsud.
Toho večera jsem byl zrovna sám.
Koukněte se tamhle na to pole s tím velkým svahem.
Nad ním se objevila záře.
A já si všiml, že to vypadá jako obrácený talíř.
A tady dole jsem něco uslyšel ve křoví.
Bylo tu naprostý ticho a z toho keře zničehonic vystoupila ta bytost.
Vylezla z něj zhruba tady.
Já stal tamhle u brány.
Měla přes dva metry
a na sobě stříbrnou kombinézu s hledím jako na motorku.
Žádný obličej jsem neviděl, byla fakt tma.
Říkal jsem si: „Co to proboha je?“ Bylo mi jasný, že to není člověk.
Ani náhodou.
Vykročilo to směrem ke mně
a já si říkal: „Tak to fakt nehrozí.“
Zacouval jsem tamhle na cestu.
Určitě si dokážete představit, jak jsem se bál.
Já teda stál tady
a ta bytost se ke mně pořád blížila.
Tak jsem vzal nohy na ramena a běžel jsem až k tomu telegrafnímu sloupu.
Představte si, že teď běžím.
Když jsem sem doběhl, měl jsem nutkání
se zastavit a podívat se za sebe. Tak jsem to udělal
a ta bytost stála tam na tom holém kusu země
uprostřed cesty a zírala na mě.
Bylo to neskutečný. A já si říkal, že odsud musím zmizet,
že do toho teda nejdu.
Běžel jsem až domů. Fakt mě to vyděsilo.
Můj táta se sem další den šel podívat, jestli tu něco nenajde.
A… tahle cesta byla tehdy hodně blátivá.
Když sem táta dorazil, všiml si jednoho obřího otisku.
Na člověka byl moc velký.
Zhruba takový.
Pak mě kontaktovala tetička Pauline
a chtěla věděl, co jsem viděl.
Tak jsem jí to celý popsal.
A ona se mě ptala, jestli jsem v pořádku, tak jí říkám, že jo.
A o tři nebo čtyři týdny později nebo tak nějak
pak viděla prakticky to samý co já.
Když jako člověk z obyčejné farmářské rodiny vidíte vesmírné lodě
a stvoření z jiné planety,
jak svoje okolí přesvědčíte o tom,
že jste nepřišli o rozum?
To je problém, který Billy a Pauline Coombsovi řeší od chvíle,
kdy se před dvěma lety stali svědky
jednoho z nejslavnějších pozorování UFO v zemi.
Začalo to cestou autem.
Pauline Coombs se zrovna vracela na statek.
S sebou v autě vezla tři ze svých dětí.
A nejmladší z nich, Kiernan, si všiml, že je na té prašné cestě
sleduje něco ve tvaru fotbalového míče.
Byli z toho čím dál rozrušenější a pak jim vypověděl službu motor.
Když se mi to stalo poprvé, myslela jsem, že se mi to jenom zdá.
V okolí se toho ale děje tolik, že jsem tomu začala věřit.
MARKOVA TETA
Billy Coombs byl pastevec.
Měl na starosti zhruba 120 dojnic.
Jedné noci už byla brána svázaná řetězem a zajištěná.
Billyho ale něco zaujalo, a tak se vrátil zpátky.
Bylo tak jedenáct v noci.
Pak mu zavolal majitel sousední farmy
a ptal se, co u něj dělají všechny Coombsovy krávy.
A on to nedokázal nijak vysvětlit. Jak se mohly jen tak přemístit?
Vašich 120 krav se teleportovalo z jednoho pole na druhé?
Na jinou farmu.
To jsou přesně ty triky,
ve kterých se vyžívaly velšské víly. Takovéhle neplechy.
A nejděsivější na tom bylo,
že se tu pak objevil muž ve stříbrném obleku.
Stalo se to ve čtvrtek v deset večer. Šla jsem si udělat čaj k filmu.
Zrovna seděli u televize,
když si všimli něčeho stříbrného za oknem.
Nic většího jsem nikdy neviděl. Nemohl jsem uvěřit vlastním očím.
Přišel jsem k oknu, podíval se nahoru a…
Tyčil se nade mnou, takže musel mít minimálně 2,5 metru.
Ten tvor byl tak vysoký, že mu neviděli do obličeje.
Když Pauline běžela vzbudit jejich dvě dcery,
sahal hlavou skoro až k oknu v patře.
Pauline viděla, že nemá žádné rysy v obličeji.
Já viděl to samé.
K incidentu na farmě Coombsových byla přivolána policie.
Hovor přijal seržant Ernie z tamního hrabství.
Za celých 26 let služby jsem se v žádném ze svých případů
nikdy nesetkal s vyděšenější rodinou.
Jindy bylo celkem pozdě… třeba dvě hodiny ráno,
když na nás někdo zazvonil.
Neviděli jsme, že by k hotelu někdo mířil.
Ať už autem, nebo pěšky.
Přišla jsem otevřít a venku na mě čekali dva muži.
Vypadali jako jednovaječná dvojčata.
Vlasy měli ulíznuté dozadu,
takže připomínaly spíš kus lakované kůže.
Nejvíc mě na nich ale zaujala jejich pleť.
Je vaše matka doma?
Neměli jedinou vrásku nebo znaménko.
Vypadali jako voskové figuríny.
Řekli jí, že se s radostí zase vrátí,
aby si pořádně popovídali,
ale že mají schůzku v Croesgochu.
Trochu mě to znepokojilo,
protože… na mě působili strašně divně.
Odešli k autu
a byli pryč.
Prostě se vypařili.
No, a ve stejnou dobu
navštívili i Paulininu farmu,
což bylo poměrně zvláštní.
Vlastně mi řekla, že ve stejnou chvíli, kdy přišli k nám,
byli i u nich.
Ke druhému incidentu došlo pozdě odpoledne.
S mámou jsme seděly v restauraci,
když jsme si všimly něčeho na obloze.
Na první pohled to vypadalo jako stříbrný disk.
A pak začal blikat.
Oranžově.
Musela jsem zavolat paní Coombs,
abych si ověřila, že mě nešálí zrak.
Potvrdila mi, že to vidí taky.
Že to pozoruje společně s mámou, tátou a všemi dětmi.
Z našeho úhlu se zdálo, že to pak sestoupilo do moře.
Coombsovi pak ale říkali,
že viděli, jak to míří k ostrůvku Stack Rock.
Stack Rocks je zahalený tajemnem díky tomu,
že se nachází poblíž všech míst, kde došlo k pozorování.
Dohlédly na něj obě rodiny, jen z jiných úhlů.
Říkala, že to z jejich strany vypadalo,
že se skála rozevřela jako vrata
a ten disk zmizel vevnitř.
Tohle není nic nového.
V lodních záznamech se dočteme o neidentifikovaných objektech,
které vylétávají z vody, už v 19. století.
Děje se to… už opravdu dlouho.
Námořní aspekt těchto objektů je vážně zajímavý.
Myslím tím, že se často objevují poblíž vody.
Lidi je vidí vylétat z vody
nebo mizet ve vlnách.
Občas je někdo pozoruje i pod hladinou.
Dnes už víme o tom, že planety,
které se nachází v obyvatelné zóně,
což je oblast v galaxii
umožňující existenci vody na povrchu,
jsou poměrně běžný úkaz.
Takovou planetu má alespoň jedna z pěti hvězd.
To je vlastně pozoruhodné.
Oceány jsou skvělé místo k životu.
Hlavně, když cestujete z planety na planetu.
Atmosféry nejsou co do teploty příliš stabilní.
Třeba na Venuši
máme zhruba 430 stupňů Celsia
a stokrát vyšší atmosférický tlak než na Zemi.
Naopak na Marsu
máme nějakých 40 stupňů pod nulou
a jenom setinu atmosférického tlaku Země.
Život na povrchu planet s atmosférou je dost nanic.
Pokud ale žijete v oceánu,
teplota se bude vždycky pohybovat v rozsahu kapalné vody,
který není zase tak velký.
Jediný reálný rozdíl
mezi oceány na různých planetách
jsou stopové prvky, které se v nich vznáší.
V našich oceánech by se zabydlovalo snadno.
Od těch na jiných planetách se totiž zase tolik neliší.
Jde tu o to, že pokud nás navštěvuje někdo z jiné planety,
musí tu mít nějakou skrytou základnu,
o které nikdo neví. A jaké místo se pro to nabízí?
Oceány.
Stack Rocks tuhle podmínku dokonale splňuje.
Objevuje se už v keltské mytologii.
Lidi ho považovali za kouzelný a mysleli si,
že tam bydlí víly.
Keltští světci tam odcházeli
žít asketickým životem a komunikovat s nadpřirozenými bytostmi.
Prý jsi viděl i nějakého muže.
Jak jasně jsi ho viděl?
Neviděl jsem mu do obličeje, protože byl moc daleko.
Podle mě jsem to netvrdil jako jediný, ale jistý si nejsem.
Někdo se procházel napravo od té lodi.
„Viděl jsem, jak ze dveří vyšel nějaký muž.
Měl špičaté uši a… huňatý klobouk.“
Tohle je jeden z těch mužů bez tváře.
Dva nebo tři lidi tvrdili, že viděli nějaké piloty.
Já jsem je ale nikdy neviděl.
A ani si nemůžu ověřit, jestli je opravdu viděli,
nebo to byl jenom výtvor dětské představivosti.
Dává to tomu ale nový rozměr,
protože jestli opravdu někoho viděli,
stalo se tu tehdy něco mnohem podstatnějšího,
než si všichni myslíme.
MIMOZEMŠŤANI Z TROJÚHELNÍKU HRŮZY
Jednou jsem přišel domů a říkám, že jsme povýšili.
Že už tu nemáme jenom létající talíře,
ale i mimozemšťany.
Žena se mě zeptala, jak vypadají,
a já jí odpověděl, že na sobě ta bytost
měla stříbrný skafandr.
S tmavým hledím na místě, kde měly být oči.
Ona mi pak řekla, že ho viděla taky, což mě překvapilo.
Potom doplnila, že ho zahlédla ve výloze v Haverfordwestu.
Vyklubal se z toho ochranný oblek pro hasiče.
V Milford Haven je velká ropná rafinérie,
takže prodávali i specializované vybavení,
díky kterému se dá hasit ve vyšších teplotách.
CHYBĚJÍCÍ OBLEK? BYLA TO KACHNA, NEBO ZÁHADA?
Mám pocit, že se k tomu o pár let později přiznal nějaký šprýmař,
který se v tom obleku potuloval po okolí.
To mě dost zklamalo, protože to jiným pozorováním
ubralo na věrohodnosti.
ŠPRÝMAŘ VE STŘÍBRNÉM OBLEKU
Na toho vtipálka se nedají svalit všechny případy,
protože do ulic vyšel až po těch prvních pozorováních.
Je taky dost dobře možné, že to udělal,
protože sám něco zažil.
V jednu chvíli musel dokonce zahučet do křoví,
protože na něj z domu vyběhla žena s pistolí v ruce.
Svádí to k názoru,
že Coombsovým buď přeskočilo, nebo se pletou.
Jejich problém ovšem tkví v tom, že jim toto obdivuhodné pozorování
zatím nikdo nedokázal potvrdit ani vyvrátit.
Víc a víc lidí tvrdí,
že viděli věci, které nemají vědecké vysvětlení.
Nedělo se to jenom tady, ale hned na několika místech v hrabství.
BROADHAVENSKÝ TROJÚHELNÍK
Ministerstvo obrany obdrželo nějakých 450 hlášení.
Povedlo se mi dohledat a vyzpovídat pár tehdejších zaměstnanců.
Někteří mi přiznali, že na tom možná něco bylo,
ale 450 pozorování je hrozně moc.
Na to, aby prozkoumali všechny, prostě neměli dost lidí.
Náhodou jsem se ohlédl a viděl jsem něco na obloze.
Byl to kopulovitý objekt.
Vydával bledé krémové světlo.
Co si myslíte, že by se mělo stát?
Doufám, že zakročí vláda
a pošle sem vědce, kteří nám pomůžou pochopit, co se stalo.
Pozorovatelé oblohy mají jediný cíl.
Zahlédnout další z létajících talířů, které se údajně vyskytují
nad pembrokeshireským venkovem.
Tlak na ministerstvo obrany
vyvrcholil v roce 1978.
Pozorování totiž bylo víc a víc a zaujalo to i média.
Co vím, tak žádný z těch incidentů,
o kterých se psalo,
nebylo možné vysvětlit leteckou aktivitou kolem stanice nebo Walesu všeobecně.
Nebyla to vojenská ani civilní letadla.
Takže mi vážně chcete tvrdit,
že ty věci, které jste viděli, podle vás nejsou z tohohle světa?
- Jo. - Přesně.
Tak jo.
Lidi to zavrhovali s tím, že se jenom chceme dostat do zpráv.
Proč by desetileté děti chtěly do zpráv?
Opravdu ale viděli neidentifikovaný létající objekt?
Nebo si ho spletli s tímhle?
Lidi si z nás dělali blázny. Když dospíváte, nechcete,
aby vás lidi měli za šílence.
Nikdo vás nebere vážně, protože jste viděli zelený mužíčky.
Máma nechtěla, aby se o tom, co viděla,
dozvědělo moc lidí.
Stejně jako s tou bílou paní.
Myšlenka toho, že tam straší,
většinu lidí dost děsila.
Další paranormální historky by to celé akorát zhoršily.
Někteří říkají, že jsme si to vymyslely, abychom přilákaly hosty.
Tak to ale není.
V Milford Havenu si otevřeli hotel,
kde začali pořádat UFO víkendy!
Vrazili hostům do ruky bandasku s polívkou a pár sendvičů
a posílali je na šestikilometrové túry.
Učitel se mě ptal, jestli se mi to jenom nezdálo.
A já mu řekl, že nezdálo.
Že nejsem žádný idiot a že vím, co jsem viděl.
Vylezlo to tady na plot
a pak to přeskočilo branku.
Něco mi na tom nesedělo.
Člověk by ji takhle přece nepřeskočil.
„Mimozemšťani z trojúhelníku hrůzy. Obrovská postava ve stříbrném obleku
zastoupila okno osamělé farmářské chaty.“
Pár těchhle výstřižků jsem ukazoval tetě Pauline.
Nechtěla je ani vidět. Říkala, ať to nechám být.
Nadhodil jsem, že jednou o tom promluvit musí, a ona na to, že nemusí.
Doma to prý vůbec neprobírají.
Mělo to doutníkový tvar a nahoře byla taková kopule.
Pozornost, jakou jsem na sebe upoutal, jsem si vážně neužíval.
Ty čtyři roky na střední jsem si zažil peklo.
Skoro každý den mě fyzicky šikanovali.
Viděl jsem to!
Většinou chtěli, abych řekl, že jsem žádné UFO neviděl.
Abych přiznal, že jsem lhal.
To jsem ale nemohl udělat.
Nemohl jsem jít proti svým zásadám a říct, že lžu, i když to nebyla pravda.
A ve studiu máme pár mladých lidí,
kteří tvrdí, že podobné setkání zažili taky.
V roce 1978 jsem se objevil v televizním pořadu Magpie.
Máme tu Davida, Davida, Philipa a tady dole Shauna…
Když se na tu nahrávku pořádně zaměříte,
všimnete si, že mám monokla.
Pozorovali jsme to asi pět nebo šest vteřin,
než jsme utekli. Měli jsme fakt strach.
Ten mi udělali vyloženě kvůli tomu výstupu.
Aby se v maskérně pořádně zapotili.
Když jsem si kvůli tomu vytrpěl tolik šikany,
řekl jsem si, že o tom musím promluvit.
Existovala totiž spousta dalších lidí, kteří jenom nahlásili, co viděli.
Prostě jsem to musel udělat.
Viděl jsem dveře,
ze kterých zničehonic vyšla nějaká postava.
Nestydím se za to, že jsem před 45 lety viděl něco,
co neumím vysvětlit. Dodneška nevím, co to bylo.
Po tom všem, co jsem udělal,
vám můžu s jistotou říct jednu věc.
Kdyby se veřejnost dozvěděla, co přítomnost těch plavidel znamená,
vzali by nohy na ramena.
Randall Pugh se doslechl o tom, co máma viděla,
a přijel nás kvůli tomu navštívit.
Nabádal ji, aby o tom začala mluvit.
Chtěl, aby podpořila svědectví těch dětí.
Různí lidi je nazývají různými jmény.
Rozhodla jsem se promluvit proto,
že opravdu existují.
Viděla jsem to samé co oni.
Jak ty postavy vypadaly?
No, byly opravdu vysoké. Měly neobyčejně dlouhé ruce.
A taky podivně dlouhé nohy.
Zdálo se, jako by na sobě měly kombinézy.
Lesklé kombinézy.
A měly takové špičaté klobouky.
Prostě měly na hlavě něco špičatého.
A rozhodně neměly obličej.
Byli to lidi bez tváře. Neměli oči ani pusu,
dokonce ani díry nebo výstupky!
Jsou tady. Rozhodně.
Netušíme, co jsou zač, ale jsou tu.
Opravdu šlo o masovou hysterii,
nebo se zde vážně událo něco nad naše chápání?
Obyvatelé Broad Havenu by vám řekli,
že to, co zažili, bylo skutečné.
Je to příběh o navrácení tajemna do těchhle končin.
Lidi dřív věřili ve všelijaké divné věci.
V moderní době už na tyhle stvoření nevěříme.
Podivné věci se ale pořád dějí.
Ten fenomén je reálný.
Ať už se váže k dané oblasti nebo je produktem naší mysli,
lidi zažívají ty samé divné věci
a každou chvíli je promítají do popkultury.
Ať už jde o něco přirozeného, nebo nadpřirozeného,
stalo se tu něco, co lidem změnilo životy.
Už to samo o sobě je podle mě důležité.
To pozorování UFO mě navždycky změnilo.
Nikdy jsem nikoho neodsuzoval kvůli jeho rase nebo sexuální orientaci.
A tohle všechno pramení z toho…
že nás ve škole navštívilo UFO.
Když totiž přijmete myšlenku,
že nás navštěvují mimozemšťani z jiných planet,
dokážete přijmout cokoliv.
Když jsem měl svoji první vědeckou prezentaci o UAP,
zaobíral jsem se
jejich letovými vlastnostmi a manévrováním.
A jeden kolega se mě zeptal:
„Zbláznil ses? Proč se tím zabýváš?
Proč si to děláš?“
Měl jsem z toho strach,
protože tohle téma obklopuje obrovské stigma.
Sotva zmíníte neidentifikované objekty, lidi se začnou hihňat a neberou vás vážně.
Doba se ale změnila.
Sami jsme dokončili první fáze průzkumu naší sluneční soustavy.
Prolétli jsme kolem všech planet,
přesouváme se k vnějším částem Kuiperova pásu
a naši roboti si prohlížejí Mars.
A přesto si pořád myslíme,
že je nemožné, aby nás navštívili mimozemšťani.
Není to nic nemožného. Vlastně je to dost pravděpodobné.
Potenciálně je to jeden z největších objevů v dějinách.
Jak to můžeme ignorovat?
Je to jako myslet si, že jsme středobod vesmíru.
Musíme se pořád dokola učit,
že lidi nejsou středem vesmíru.
A až se tím bude vážně zabývat dost vědeckých skupin
a začnou sbírat data a teoretizovat,
už to tak dlouho nezabere. Myslím si, že to pak půjde ráz na ráz.
Bude to pak otázka nanejvýš deseti let
a pak už nic nebude jako dřív.
Překlad titulků: Eliška K. Vítová