Hvad siger I til den næste historie?
Der pågår en efterforskning af en påstand om, at noget underligt kom ned fra himlen
og landede i den walisiske landsby Broad Haven, nær Haverfordwest.
Jeg kan ikke huske, hvem der så det først.
Vi var på legepladsen i frokostpausen. Lige hernede ved træet.
Det var i 77. Februar 77.
Vi spillede bold her.
Jeg lavede befriere i rundbold. Bolden endte i åen.
Hvad end det var, så blev det set tre gange af børn fra den lokale skole.
Der var vist en, der sagde: "Hvad er det?" Og så løb alle derhen.
Vi løb nærmest om kap derned for at finde ud af, hvad vi så.
Er det massehysteri, eller er der virkelighed i det uvirkelige?
Og derefter, næsten omgående, så andre nogle ret mærkelige ting.
Der var en masse aktivitet, en masse observationer…
Ja, der skete mange ting.
Og her landede den så.
Folk i området ved Broad Haven mener, at det, de oplevede, var virkeligt.
Helt fra tidernes morgen har mennesker set uforklarlige ting på himlen.
Er vi alene i universet?
Et sted i dataene er der noget, der er værd at undersøge.
Vi har ikke skjult noget. Der findes interplanetariske rumskibe.
Jeg troede, det var et rumvæsen.
Der foregår noget meget vigtigt her, som er autentisk og ægte.
NÆRKONTAKT
Nå, Kevin,
fortæl mig noget om fænomenet, som du ikke har fortalt andre.
Er optagelsen i gang?
DR. KEVIN KNUTH ASTROFYSIKER
I hele vores liv og vores forældres liv,
siden 1940'erne, har myndigheder og forskere fortalt os, at det er latterligt.
At det er noget vrøvl.
Og jeg tror, det er hovedårsagen til, at der ikke er mange seriøse…
Eller indtil for nylig har man kun haft få seriøse forskere på området.
Der er nok omkring 15 eksperter på verdensplan.
Det er chokerende,
og det antyder, at der er noget dybere på spil end stigmatiseringen
og alle de åbenlyse ting, der forhindrer folk i at studere emnet.
Folk vil måske ikke vide, hvad det her fænomen er.
Måske vil folk ikke kende sandheden. Måske skræmmer det dem lidt.
BROAD HAVEN-TREKANTEN
I 1977 blev den walisiske landsby Broad Haven epicenter
for den hændelse i Storbritanniens historie, der blev set af flest.
Mindst 450 mennesker rapporterede,
at de havde set mystiske fartøjer og sære væsner i området.
Hændelsen blev efterforsket i årtier.
Det hele begyndte på en mark bag en skole.
Det var og er en dejlig lille landsby.
Meget stille om vinteren,
men om sommeren vrimler det med feriegæster.
Men det var et godt sted at vokse op.
Jeg var ikke særligt populær i skolen.
Jeg var overvægtig som barn. Jeg var lidt af en bogorm.
Jeg blev drillet og mobbet.
Jeg har det nok bedre med katte end med mennesker.
GRUNDSKOLE
DEL 1: SKOLEN
Det var en frygtelig, regnfuld dag. Jeg tilbragte det meste af dagen indenfor.
Jeg gik ikke ud for at lege med de andre.
De andre børn kom ind fra frikvarter.
Og de sagde, at de havde set en flyvende tallerken,
men jeg betragtede historierne som noget vrøvl.
For mig eksisterede der ikke flyvende tallerkener.
Kun i dårlige science fiction-film fra 1950'erne eller tabloidaviser.
Men til sidst tænkte jeg: "Det her er jo latterligt. Jeg vil se det selv."
Jeg forlod skolen.
Fortsatte helt op til enden af marken.
Og bag nogle træer dukkede den her tingest op foran mig.
Sølvfarvet, cigarformet, cirka 30 meter lang.
Og jeg fik bare den tanke, at jeg var nødt til at stikke af.
Da jeg fortalte min mor og far om det, afviste de mig ikke.
De troede på mig. De troede på, at jeg troede på det, jeg så.
Sådan er mødre. De ved, om man lyver.
Og hun var helt overbevist om, at det, jeg sagde, var sandt.
Hun kontaktede en mand ved navn Randall Jones Pugh, en nær familieven.
Randall Pugh er pensioneret dyrlæge
og fungerer som lokal efterforsker for Den britiske ufo-forskningsforening.
Det her er et fænomen, som jeg tror, vi kommer til at undersøge i lang tid.
RANDALL JONES PUGH EFTERFORSKER
Måske finder vi aldrig en forklaring.
Terry, du tager den sektor derovre.
-Den på… -Den sektor der.
Så går jeg mod nordvest.
Han kom så hurtigt som muligt og havde en journalist fra Western Telegraph med.
Hændelsen indtraf en fredag. Mandag morgen var det stukket helt af.
En gruppe børn viste mig stedet, hvor de så det, de mente var et rumskib.
Pludselig dukkede den sølvfarvede, cigarformede genstand op bag buskene.
Den forsøgte at lette og forsvandt så igen.
Det var aften. Jeg var ti år gammel. Jeg tændte for fjernsynet,
og børnenes nyhedsprogram fortalte en fantastisk historie.
Rumskibet lignede en cigar med en kuppel ovenpå.
Når man er ni-ti år gammel, er det en meget formativ periode.
Ens fantasi løber løbsk,
og ufoer var noget, vi alle var interesserede i.
Vi har modtaget mange rapporter om ufo-observationer over Mobile.
Goddag.
Vi kommer fra Frankrig.
Nå ja.
1977 var et stort år for ufoer. Antallet af observationer var stigende.
Det var cirka derovre.
Pressens interesse var stigende.
Jeg var besat af ufoer og rumvæsener dengang.
Kulminationen på meget af det her var Nærkontakt af tredje grad.
Der blev udsendt mange trailere.
Og så var selve filmen præcis som alt det, jeg havde læst om.
Det var en hård tid dengang. Der var mangel på brændstof.
Vi var midt i Den kolde krig mod Sovjetunionen.
Jeg kan huske, at jeg så et diagram i lokalavisen,
der viste, hvor stort eksplosionsområdet var.
Jeg regnede på, om jeg ville blive pulveriseret eller kunne nå hjem i tide.
Så der foregik alle de ting.
Derfor var ufoer, rumvæsner og besøg fra det ydre rum
en form for eskapisme for mig dengang.
Det var en verden, man kunne flygte ind i.
Jeg så en flyvende tallerken eller en ufo, som de kaldes.
Det var ovre i de træer derovre.
Og det var helt sikkert den største, mest bizarre historie,
man havde hørt i Storbritannien.
Og jeg var fuldkommen opslugt af den.
Jeg fandt ud af, at der tydeligvis skete noget.
Hvad det var, ved vi ikke.
Så snart vi kom i skole mandag morgen, adskilte inspektøren os.
Vi blev bedt om at nedfælde en beskrivelse og tegne et billede af det, vi havde set.
Vi tegnede billeder, og ingen vidste, hvad andre tegnede.
Vi havde alle set det samme, så forhåbentlig tegnede vi også det samme.
Det var ikke som i dag.
Der var ingen sociale medier. Der var ingen mobiltelefoner.
Så der var ingen mulighed for, at vi havde talt sammen.
Vi kunne ikke samarbejde.
Inspektøren fik fat i os inden.
Han samlede beskrivelserne
og blev synligt chokeret over, hvor ens de var.
Jeg har talt med skoleinspektøren, mr. Llewellyn, for at få mere at vide.
Jeg ved, at 16 børn så det.
RALPH LLEWELLYN INSPEKTØR
Og så de alle det samme?
Der er en mange lighedstræk i alle deres beskrivelser.
Jeg fik dem til at tegne og skrive, hvad de så.
De billeder, børnene har tegnet, har tydeligvis mange lighedstræk.
Formen er den samme.
De har alle samme farve.
De har også de røde lys ovenpå fartøjet.
"Det er det objekt, jeg så fredag den 4. februar.
Det var kuppelformet. Det havde 10 eller 11 vinduer nær toppen
og en dør med en sliske ned."
Alle på Jorden ved, hvordan en flyvende tallerken ser ud.
Når man ser på nogle af tegningerne, kan man se elementer fra popkulturen.
Og jeg tænker især på en film, som BBC viste dengang.
Kampen på dødskloden.
Og den havde nogle af børnene måske set.
Dermed mener jeg ikke, at det var noget, de bildte sig ind.
Men er man påvirket af tidens film og popkultur,
bliver de ting, man har i hovedet, en del af det.
Folk er påvirket af det her.
De ser Nærkontakt af tredje grad.
De ser Dr. Who, Den dag Jorden stod stille. Den slags.
Det ligger i baghovedet på dem.
Jeg har altid været interesseret i ufoer.
Jeg var 12, da Star Wars havde premiere. Det er 45 år siden i år.
Så jeg var i den påvirkelige alder.
Og på samme tid var der tv-serier som In Search Of med Leonard Nimoy.
Måske er det på tide at betragte spørgsmålet om ufoer uden fordomme.
Studiet af exoplaneter består i grunden af at lede efter
og karakterisere planeter, der kredser om andre stjerner.
New York Times bragte en artikel,
som beskrev AATIP-programmet, der havde studeret UAP'ere,
og at det var et alvorligt problem.
UAP-rapporter er et spørgsmål om national sikkerhed.
Ser vi ting, vi ikke forstår eller ikke kan identificere i luftrummet,
skal de ansvarlige for vores sikkerhed efterforske og aflægge rapport.
Jeg tænkte, at forskere burde studere emnet.
At det burde undersøges. Så det besluttede jeg mig for at gøre.
Vi er på et vanskeligt stadie af uvidenhed.
Vi ved ikke, hvad de er. Vi ved ikke, hvad deres hensigt er.
Hensigten er vigtig, ikke? Vi ved ikke, hvad det er.
Og her er min hypotese,
at ikke-menneskelige væsner styrer disse fartøjer.
Allerede der er det en hypotese, som vi ikke rigtig kan bevise.
Men der er andre mulige hypoteser.
Og det var ikke en helikopter eller et fly fra flyvepladsen?
En helikopter kunne lande der,
men det er privat område, så de kunne blive retsforfulgt.
Og af fly kunne kun en Harrier være der.
De fleste af os børn, især drengene,
kendte til næsten alt, NATO fløj med dengang,
fordi vi boede så tæt på RAF Brawdy.
Folk antog meget naturligt, at hvis det fløj, havde det noget med RAF at gøre.
RAF Brawdy var dengang et område, hvor vi kunne udføre vores flyvetræning,
som involverede brug af våbensystemer.
Jeg ankom som løjtnant, da jeg var først trediverne,
og jeg vidste ikke, hvor det var.
Men det var så langt ude, som man kunne komme i Wales.
Ude ved Atlanterhavet. Næste stop, Amerika.
Som rådgiver og pressemedarbejder
var jeg bindeled mellem RAF inden for hegnet
og samfundet uden for hegnet.
Jeg fik flere og flere rapporter om observationer, der ikke kunne forklares.
Jeg tog rapporterne meget alvorligt.
Der var en gang, hvor en dame på et hotel i Haverfordwest,
mrs. Granville hed hun vist, påstod, hun så noget lande uden for hotellet.
GRUNDSKOLE
DEL 2: HOTELLET
19. APRIL 1977
Min mor hed Rosa, men var kendt som Rose Granville.
Hun var født i Barcelona.
Hun mødte min far, da hun var 18,
og de blev gift.
Og så tog han hende med tilbage til Wales.
Det var lige efter krigen,
og der var en vis fjendtlighed over for fremmede.
Folk følte en vis uro.
Det var, som om vi var anderledes end alle andre.
ROSA GRANVILLES STEMME
Vi købte stedet i 1967.
Det var et gammelt smuglerfort,
og vi lavede det om til et hotel.
Det skulle gå i arv til min datter.
Det er et billede af min mor og mig.
Hun har sit hvide køkkentøj på.
Jeg er i mit eget tøj og klar til hotelarbejde.
Mange mente, at stedet var hjemsøgt.
Det var bare en myte.
Man sagde, at en hvid dame gik igen.
Det var kendt som Havens dengang.
Vi har aldrig oplevet noget spøgelse.
Folk i de walisiske dale var religiøse i traditionel forstand.
Man gik i kirke om søndagen.
Derudover havde de fra tidligere tider en stærk tro på det overnaturlige,
som går tilbage til før kristendommen, og den holdt de fast i.
UFOLOGI I SOCIALE SAMMENHÆNGE
Jeg har primært været forfatter og journalist.
Og min anden interesse er folklore, som jeg har en ph.d. i.
Jeg var ikke den første. Der var en bog af den franske datalog Jacques Vallee,
der hed Passport to Magonia.
Og undertitlen var: "Fra folklore til flyvende tallerkener."
Du var forbillede for den ufo-forsker, Steven Spielberg beskrev
i sin klassiske film "Nærkontakt af tredje grad".
Jeg har interesseret mig for gamle observationer fra før 2. Verdenskrig,
hvor man ikke kunne forveksle ting med moderne teknologi.
Om ikke andet, tror jeg, det er en del af vores folklore.
Og vi bør studere det som en del af vores folklore.
Så det var det, der sporede mig ind på folklore-aspektet
og fik mig til at se på gamle traditioner og historier.
Og de findes i særligt rigt mål i Wales.
I keltisk folklore spillede alfer en vigtig rolle,
og det gør de stadig i dag.
I den victorianske æra begyndte folk at få den romantiske idé,
at alfer var små Klokkeblomst-figurer,
og at disse væsner var venlige og gerne ville hjælpe mennesker
med deres trylleformularer og den slags.
I walisisk folklore opførte alfer sig slet ikke på den måde.
Her taler vi om en art skabninger, der har eksisteret sammen med os,
og de har aldrig været ret venlige.
De havde alle mulige fantastiske evner, som at bevæge sig med stor hastighed,
trylle folk væk og slette folks hukommelse.
Så de lavede numre med folk.
Og gjorde man dem vrede, kunne der ske frygtelige ting.
Mor var i det tredje værelse derovre.
På første sal.
Så snart jeg gik i seng,
kunne jeg se, sådan et kraftigt, pulserende lys.
Hun kiggede ud af vinduet og så sådan en tingest, der nærmest svævede.
Lyset var så kraftigt, at jeg næsten ikke kunne åbne øjnene.
Og så var der to…
Jeg ved ikke, hvad man skal kalde dem. Men to skikkelser kom ud af det.
De havde begge lange arme og meget lange ben.
Men de havde ingen ansigtstræk.
Hun sagde, at de virkede lidt usikre på benene.
Hun råbte: "Hvad vil I?" Vi havde høns ikke langt derfra,
og jeg tror, hun var mere bekymret for dem end noget andet.
Og da jeg gjorde det, ramte varmen fra ufoen mig.
Og så lettede den her flyvende tallerken så hurtigt,
at det virkede som en drøm eller noget, jeg havde forestillet mig.
Min far kom hjem en dag eller to senere. Hun fortalte ham om det.
Så skrev min far for at fortælle mig om det.
Og jeg syntes, det lød latterligt. Jeg tænkte, at de var blevet tossede.
Både skolebørnene og min mor.
Da jeg kom hjem, sagde min far, at hvad det end var, havde det sat spor.
Og så gik vi op på marken sammen for at se på det,
og der var et mærke på jorden.
Græsset var ligesom brændt af, og der var sådan en høj kant.
Det var mest den kant, der tydede på, at noget havde været der.
Da jeg begyndte at se på emnet, skrev jeg til forsvarsministeriet
og besøgte nogle af de involverede for at interviewe dem.
Så fik vi ret til aktindsigt og kunne faktisk få oplysninger fra myndighederne.
Vi kan nu få oplysninger om sager, der går 20, 30, 40 år tilbage.
Og blandt dem var hændelserne i Wales.
Rose Granville skriver til sin lokale parlamentsmedlem, Nicholas Edwards:
"Jeg har siden følt mig meget oprevet og urolig,
og jeg ser på ingen måde frem til et nyt møde." Jeg elsker den sætning.
Nicholas Edwards sender brevet til forsvarsministeren,
som kontakter RAF Brawdy og taler med forbindelsesofficeren.
Jeg tog derhen og talte med damen.
Desværre kunne jeg ikke finde fysiske beviser på, at noget var landet der.
Og som altid sendte jeg min rapport til forsvarsministeriet.
"Jeg har ingen anden forklaring end den ovenstående.
Men hvis en ufo ankommer til Brawdy
opkræver vi normalt landingsgebyr og informerer jer straks."
Det svar, vi fik, var, at de ikke kendte noget til det,
og de bad os om ikke at tale om det.
De ville ikke have, at folk blev bange.
Kan du ærligt sige, at folk i området ikke er faldet for et svindelnummer?
Jeg er fuldstændig sikker på,
at ingen kan simulere den ekstreme ophidselse,
den ekstreme frygt,
som nogle af disse mennesker har oplevet og udvist.
COOMBS-GÅRDEN
DEL 3: GÅRDEN
APRIL - MAJ 1977
Det var på dette tidspunkt om aftenen, at min hændelse indtraf.
Intet har ændret sig.
Alt så ud, som det gør nu.
Det begyndte lidt længere fremme.
Og da det skete, var jeg alene hernede.
Hvis man ser derover nu, var det på marken med den store skråning.
Der var der et glødende lys.
Og i badet i det lys så jeg en omvendt tallerken.
Jeg hørte en raslen i hækken lidt længere nede.
Alt var stille, og så trådte den ud fra hækken.
Det var her, den kom ud fra hækken.
Jeg stod ved lågen deroppe.
Den var over to meter høj og iført en sølvdragt med en slags styrthjelmsvisir.
Det var dens ansigt. Meget mørkt.
Jeg tænkte: "Åh gud, hvad er det? Det er ikke en mand. Det er umuligt."
Den begyndte at gå hen mod mig.
Jeg tænkte: "Det her sker ikke."
Jeg gik baglæns op på vejen der.
Som I kan forestille jer, var jeg ret bange.
Så jeg stod her.
Den gik bare hen imod mig.
Så tog jeg benene på nakken og løb hen til den telefonpæl.
Forestil jer, at jeg løber nu.
Da jeg kom hertil, sagde noget mig,
at jeg skulle vende mig om og se bagud, så det gjorde jeg.
Og den stod der, hvor den bare plet er midt på vejen, og stirrede på mig.
Det var utroligt, og jeg tænkte: "Jeg smutter. Det her er for skræmmende."
Og så løb jeg bare hjem. Det skræmte mig virkelig.
Næste dag gik min far ned for at se, om der var andet på færde.
Og på det tidspunkt var der meget blødt mudder i vejkanten.
Da min far kom herned, fandt han et stort fodaftryk,
som var for stort til at tilhøre en almindelig mand.
Det var på den her størrelse.
Så kontaktede min tante Pauline mig og spurgte, hvad jeg havde set.
Og det fortalte jeg hende så.
Hun spurgte, om jeg var okay, og jeg svarede ja.
Og så tror jeg, der gik tre-fire uger eller noget i den retning,
og så oplevede hun næsten det samme.
Når man er en almindelig bondefamilie og mener, man har set ufoer og rumvæsner,
hvordan overbeviser man resten af verden om, at man ikke er blevet vanvittig?
Det har været et problem for Billy og Pauline Coombs,
siden de blev involveret i en af landets mest omtalte ufo-observationer.
Det startede med en biltur.
Pauline Coombs var på vej hjem til gården. Jeg tror, hun havde tre børn med i bilen.
Og den yngste, Kieran, så noget, der lignede en fodboldformet genstand,
som fulgte dem langs grusvejen.
Og de blev mere og mere bange. Bilens motor satte ud.
Da det skete for mig første gang, tænkte jeg, at jeg så syner.
Men der er sket så meget her…
PAULINE COOMBS MARKS TANTE
…at jeg måtte tro på det.
Billy Coombs var røgter.
Han havde ansvaret for cirka 120 malkekøer.
En aften var lågen lukket og låst.
Så blev han distraheret af noget og gik ind.
Klokken har nok været 23.
Så fik han et opkald fra nabogården,
cirka 2,5 km væk. "Hvorfor står dine køer i min have?"
Han kunne ikke forklare det, for hvordan skulle de være kommet derhen?
Var der 120 køer, som teleporterede fra en mark til en anden?
Til en anden gård.
Det er præcis den slags puds, de walisiske alfer spillede folk.
Derefter kom manden i det sølvfarvede tøj.
Det var det mest skræmmende af det hele.
Det var en torsdag kl. 22.
Jeg lavede te, før jeg skulle se den sene film.
De så fjernsyn og bemærkede så noget sølvagtigt henne ved vinduet.
Den var kæmpestor. Jeg troede ikke mine egne øjne.
Jeg gik hen til vinduet og så op.
Han ragede op over vinduet. Mindst 2,5 meter.
Den var så høj, at de ikke kunne se dens ansigt.
Så da Pauline gik ovenpå for at vække de to små piger,
var dens hoved lige under vinduet.
Og hun kunne se, at den slet ikke havde ansigtstræk.
Det samme, som jeg så.
Politiet blev kaldt til Coombs' gård den nat, hændelsen indtraf.
Ernie fra politiet i Dyfed besvarede opkaldet.
Af alle hændelser i mine 26 års tjeneste
er det nok den mest skræmte familie, jeg har mødt.
En anden gang var det sent, cirka klokken to om natten.
Vi hørte, at det ringede på døren.
Og vi havde ikke set nogen nærme sig hotellet ad indkørslen,
hverken i bil eller til fods.
Da jeg åbnede døren, stod der to fyre.
De lignede enæggede tvillinger.
Deres hår var strøget glat tilbage og lignede kunstlæder.
Men det, jeg især bemærkede, var deres hudfarve.
Er din mor hjemme?
De havde hverken rynker eller mærker i ansigtet.
De lignede voksfigurer.
De sagde så til hende: "Vi kommer gerne tilbage og taler mere med dig,
men vi har en aftale i Croesgoch."
Jeg blev lidt bekymret, for de så så mærkelige ud.
De gik hen mod deres fartøj.
Væk.
De forsvandt bare.
På samme tid havde de besøgt Paulines gård,
hvilket er meget sært.
Hun sagde, at mens de var sammen med os, var de også hos hende.
Den anden hændelse var sent på eftermiddagen.
Min mor og jeg sad i restauranten, da vi så noget på himlen.
Først lignede det en plade af sølv.
Så kom der et pulserende, orange lys.
Denne gang måtte jeg ringe til mrs. Coombs for at få bevis på, at jeg ikke så syner.
Og hun sagde: "Vi står og ser på det nu.
Min mor, min far og alle vores børn ser det her."
For os så det ud, som om den gik ned i havet.
Men familien Coombs havde set den gå ind over Stack Rocks, som er en ø.
Grunden til, at Stack Rocks er omgærdet af mystik, er,
at fra øen er der samme afstand til alle nøglestederne.
Og selvfølgelig kunne de begge se det fra forskellige vinkler fra deres hjem.
Hun sagde, at klippen havde åbnet sig som en dør.
Og så forsvandt de.
Det her er ikke noget nyt.
Skibes logbøger rummer oplysninger om ufoer, der kommer op af vandet,
svæver langs skibene og forsvinder. Det går tilbage til 1800-tallet.
Det her har stået på længe.
Marineaspektet af UAP'ere eller ufoer er meget interessant.
De forbindes ofte med vand.
De ses ofte stige op af vandet eller dykke ned i vandet.
De ses nogle gange under vand.
Vi ved nu, at planeter er ret almindelige.
Også planeter i den beboelige zone, som er det område,
hvor man potentielt kan have flydende vand på overfladen.
De planeter er relativt almindelige.
Omkring en ud af fem stjerner har en planet i den beboelige zone,
hvilket er bemærkelsesværdigt.
Have er gode steder at bo,
især hvis man flytter fra planet til planet.
Atmosfærerne er ikke særligt stabile med hensyn til temperatur.
Tager man til Venus, er temperaturen 427 grader celsius,
og det atmosfæriske tryk er 100 gange større end på Jorden.
Men er man på Mars,
oplever man noget i retning af -73 grader celsius
og et atmosfærisk tryk på under 1 % af det, der er på Jorden.
At leve på overflader med atmosfærer er frygteligt.
Bor man i et hav,
vil temperaturen altid være inden for flydende vands område,
så der er udsvingene ikke så store.
Og de eneste virkelige forskelle,
når man går fra et hav på en planet til et hav på en anden planet,
er de sporkemikalier, der flyder rundt i havet.
Det ville være let at opholde sig i vores have.
Det ville ikke være meget anderledes end et andet havs vand på en anden planet.
Så der er en idé om, at hvis noget fra en anden verden besøger os,
må de have en base et sted langt væk,
som vi ikke kender til. Og hvad er det åbenlyse sted?
Under havet.
Stack Rocks passer ind i den fortælling.
Og det tror jeg igen går tilbage til keltisk mytologi.
Øerne ud for kysten blev opfattet som magiske øer,
og det er der, alferne ville bo.
Det var der, de keltiske helgener tog hen
og levede isoleret for at få kontakt med det overnaturlige.
Du sagde også, du så en mand. Hvor tydeligt så du det?
Jeg kunne ikke se dens ansigt, fordi den var for langt væk.
Jeg var vist ikke den eneste, der sagde det. Jeg er ikke sikker.
Der gik vist en i nærheden til højre for den.
"Jeg så en mand komme ud af en dør.
Den havde spidse ører og en pelshue."
Og der er en af de ansigtsløse mænd.
Jeg tror, der var to eller tre, der påstod, de så fartøjets ejere.
Jeg så dem aldrig selv.
Jeg kan ikke bekræfte, om nogen så dem,
eller om de pyntede på det, men det giver da historien et ekstra lag.
For hvis de virkelig så disse væsner,
er det, der skete, endnu større end først antaget.
En dag fortalte jeg om sagens udvikling derhjemme.
At vi var gået fra at tale om ufoer til at tale om rummænd.
Min kone spurgte, hvordan han så ud.
Og jeg sagde: "Han eller hun er åbenbart iført en sølvfarvet rumdragt.
Med et mørkt visir, hvor øjnene ellers skulle være."
Hun sagde: "Ham har jeg set." Og jeg tænkte: "Hold da op."
Hun sagde: "Jeg mener det, men det var i et vindue i Haverfordwest."
Jeg gik derned og kiggede, og det var en brandbekæmpelsesdragt.
I Milford Haven ligger der et stort olieraffinaderi,
og de havde specialudstyr, deriblandt disse dragter,
så de kunne bekæmpe brande med meget intens varme.
Og jeg mener, der siden var en af de lokale, der indrømmede,
at han for sjov havde gået rundt i en af de dragter.
Personligt synes jeg, det er meget skuffende, for det skabte forvirring.
En spøgefugl forklarer ikke alle observationer af rumvæsenet,
for spøgen blev udført efter observationerne.
Og det kunne være, at ægte hændelser ansporede ham til det.
På et tidspunkt måtte han springe ind i noget buskads,
fordi en dame stod i en dør med noget, der lignede et gevær.
Man fristes til at tro, at familien Coombs er tosset eller tager fejl.
Deres problem er, at ingen endnu har kunnet bevise eller modbevise det,
der er nogle af de mest opsigtsvækkende ufo-observationer nogensinde.
Flere og flere hævder, at de ser ting, der ikke kan forklares videnskabeligt.
Det var ikke kun her. Der er flere steder i området,
hvor folk oplevede det samme.
Jeg tror, forsvarsministeriet modtog rapporter om 450 separate hændelser.
Jeg har fundet og interviewet folk, der arbejdede der dengang.
Nogle af dem sagde da, at der måske foregik et eller andet.
Men 450 observationer?
Vi havde simpelthen ikke folk nok til at undersøge dem alle.
-Jeg kiggede ud og så noget på himlen. -Det var en kuppelformet genstand.
Den udsendte et blegt, blødt lys.
-Hvilken form for handling håber du på? -Jeg håber, at regeringen skrider ind.
Og at forskere kan hjælpe os med at forstå, hvad det er.
Himmelvogterne har kun ét mål. At se endnu en flyvende tallerken,
de kan føje til den lange liste over observationer i Pembrokeshire-området.
Der blev i stigende grad lagt pres på forsvarsministeriet i 1978.
Antallet af hændelser steg. Pressens interesse var vakt.
Af de hændelser, der blev rapporteret, kunne ingen forklares, så vidt jeg ved,
med aktivitet ved RAF Brawdy eller i Wales generelt,
der involverede fly, der blev fløjet af militæret eller civile.
Vil I helt ærligt sige,
at I tror, at det, I så, ikke var af denne verden?
-Ja. -Ja.
Okay.
Folk sagde, det var noget, vi fandt på for at få omtale.
Hvilken omtale ønsker man sig som tiårig?
Men så de virkelig et uidentificeret flyvende objekt?
Eller fik de øje på det her?
Vi blev latterliggjort af mange, og som ung ønsker man ikke,
at folk tror, man er tosset.
De tager ikke en alvorligt, fordi man har set små grønne mænd.
Min mor ville ikke have, at for mange vidste, hvad hun havde set.
Der var jo historien om den hvide dame.
Tanken om, at der var et spøgelse på hotellet, skræmte de fleste.
En historie om noget andet paranormalt ville bare gøre tingene værre.
Nogle mente, vi sagde det for at trække folk til, men det gjorde vi ikke.
Et hotel, der var åbnet nær Milford Haven,
var begyndt at afholde ufo-weekender.
De gav folk en termoflaske med suppe og nogle sandwicher
og sendte dem ud på seks kilometer lange gåture.
Min lærer mente, at mine øjne havde spillet mig et puds.
Jeg sagde: "Nej. Mine øjne spillede mig ikke et puds.
Jeg er ikke dum. Langt fra. Jeg ved, hvad jeg så."
Den kom ud fra hækken
og sprang over lågen her.
Jeg syntes, der var noget galt. Ingen kunne springe over den låge.
"Angsttrekantens rummand.
En høj, uhyggelig skikkelse i en skinnende sølvdragt
stod foran vinduet på en ødegård."
Jeg viste min tante Pauline nogle af de her udklip.
"Åh nej, det må du ikke tale om. Glem alt om det."
Jeg sagde, at hun måtte tale om det, men det mente hun ikke.
"Mig og pigerne taler aldrig om det."
Den havde den tydelige cigarform med kuplen ovenpå.
Jeg nød ikke den opmærksomhed, der fulgte med.
Mine første fire år på mellemtrinnet var forfærdelige.
Jeg blev fysisk overfaldet næsten dagligt.
Jo, jeg gjorde!
Som regel ville de have mig til at sige, at jeg ikke havde set en ufo.
De ville have mig til at sige, at jeg løj, men det kunne jeg ikke.
Men jeg nægtede at sige, at jeg løj, når jeg ikke gjorde.
Og vi har nogle unge med i studiet, som hævder at have oplevet nærkontakt.
I 1978 deltog jeg i et tv-program, der hed Magpie.
Det er David, David, Philip og Shaun, der sidder her.
Hvis man ser nøje på optagelserne af mig,
kan man se, at jeg havde et blåt øje.
Vi så på den i fem eller seks sekunder,
og så stak vi af. Vi var så bange.
Det fik jeg, fordi jeg skulle i fjernsynet.
"Lad dem prøve at dække det med makeup."
Den mobning og aggressivitet, jeg oplevede, fik mig til at tænke,
at jeg burde stå frem, fordi andre mennesker oplevede det samme,
blot fordi de fortalte, hvad de havde set. Det var noget, jeg følte, jeg måtte gøre.
Jeg så en dør, og pludselig kom der en skikkelse ud.
Jeg er ikke flov over at sige, at jeg så noget uforklarligt for 45 år siden.
Det er stadig uforklarligt.
I kraft af mit arbejde kan jeg i hvert fald forsikre jer om,
at hvis offentligheden vidste præcis, hvad ufoers tilstedeværelse betyder,
ville de løbe for livet.
Randall Pugh havde hørt, at min mor havde oplevet en hændelse,
og han kom så på besøg.
Han sagde, hun skulle fortælle folk om det.
For at støtte op om det, børnene havde set.
Folk kaldte dem alle mulige øgenavne.
Jeg var nødt til at stå frem og sige, at de helt sikkert er ærlige.
Det, som de så, så jeg også selv.
-Hvordan så skikkelserne ud? -De var meget høje.
Deres arme var usædvanligt lange. Deres ben var usædvanligt lange.
Det så ud, som om de havde kedeldragter på.
Skinnende kedeldragter.
Og de havde et spidst hoved.
Det var sådan ligesom spidst.
Og de havde ikke ansigter.
De var ansigtsløse. De havde ingen øjne, ingen mund.
Ingen huller eller knapper.
Men de er her helt sikkert. Vi ved ikke, hvad de er, men de er her.
Er det blot et tilfælde af massehysteri?
Eller er der virkelighed i det uvirkelige?
Folk fra Broad Haven hævder, at det, de har oplevet, er ægte nok.
Historien handler om en nyfunden tro på trolddom.
Før i tiden troede folk på alt muligt underligt.
I moderne tid tror vi ikke på den slags skabninger.
Men der sker stadig underlige ting.
Der er helt sikkert noget.
Uanset om det er noget, der findes i landskabet eller i folks sind,
så oplever folk de samme underlige ting og beskriver dem ud fra tidens popkultur.
Uanset om det var overnaturligt eller naturligt,
skete der noget, der bogstaveligt talt ændrede folks liv.
Det er i sig selv det vigtigste for mig.
Ufo-observationen havde stor indflydelse på mig.
Jeg har aldrig haft fordomme på grundlag af race, seksualitet, osv.
Og det skyldes faktisk
det besøg, vi havde her på skolen.
For hvis du kan acceptere muligheden for,
at rumvæsener kan besøge os på denne planet,
så kan du acceptere alt.
Da jeg holdt mit første videnskabelige foredrag om UAP'ere
og diskuterede deres flyveegenskaber,
hastigheder og accelerationer, spurgte en kollega mig:
"Hvorfor gør du det her? Hvorfor studerer du det emne?
Hvorfor sætte dig selv i denne position?"
Jeg var bekymret i starten, fordi det er forbundet med en enorm stigmatisering.
Nævner man ufoer, fniser alle.
Ingen tager det alvorligt.
Men nu er vi her.
Og vi har gennemført de første faser af udforskningen af vores solsystem.
Vi har besøgt de vigtigste himmellegemer og bevæger os videre ud i Kuiperbæltet.
Vi har robotter på Mars lige nu.
Og på trods af det mener vi stadig,
at det er umuligt for rumvæsner at besøge os.
Det er slet ikke umuligt. Det er faktisk ret sandsynligt.
Det er nok en af de største opdagelser i menneskets historie.
Hvordan kan man ignorere det?
Det er næsten som at være universets centrum igen.
Vi er stadig nødt til at minde os selv om, at mennesket ikke er universets centrum.
Når først der er nok videnskabelige grupper, der indsamler data,
teoretiserer og tager emnet alvorligt, tror jeg ikke, der går lang tid.
Jeg tror, mysteriet bliver løst, og at det går hurtigt.
Jeg tror kun, det komme til at tage et årti.
Jeg tror, det kommer til at ændre alt.
Tekster af: Nanette Skjødt Sørensen