Mit gondolnak a következő történetről?
Vizsgálatot indítottak,
mert valami különös dolog szállt le az égből
Haverfordwest közelében, a walesi Broad Havenben.
Nem emlékszem, ki vette észre először.
Az iskola játszóterén voltunk
ebédidőben, itt voltunk a fa mellett.
1977. februárja volt.
Itt játszottunk.
Bele voltunk merülve a kedvenc labdajátékunkba.
Bármi is volt az, a helyi iskolások háromszor is látták.
Valaki felkiáltott: „Mi az?”
Mindenki odarohant.
Mindannyian a pálya végéhez szaladtunk,
hogy kiderítsük, mi az.
Vajon csak tömeghisztéria,
vagy van valami valóságalapja a dolognak?
A történtek után szinte azonnal
mások is láttak furcsa dolgokat.
Sok minden történt, sok mindent láttak…
Egy csomó dolog történt.
Itt szállt le.
A Broad Haven környékén élőktől megtudjuk, mit tapasztaltak valójában.
Az idők kezdete óta látnak az emberek
megmagyarázhatatlan dolgokat az égen.
Vajon egyedül vagyunk?
Az adatokban kell, hogy legyen valami érdekfeszítő…
Nem titkolunk semmit.
Vannak bolygóközi űrhajók.
Egy űrlény volt nagy szemekkel.
Valami mélységesen fontos dolog történik itt,
ami hiteles és valóságos.
UFO-ÉSZLELÉSEK
Kevin!
Mondjon valamit, amit még senkinek sem mondott el a jelenségről!
Már veszik?
ASZTROFIZIKUS
Az 1940-es évektől kezdve
a szüleink is…
és mi is azt hallgattuk
a hatóságoktól és a tudósoktól, hogy ez az egész nevetséges.
Hogy képtelenség.
És szerintem ez a fő oka annak, hogy egészen a közelmúltig
csak nagyon kevés tudós vizsgálta.
Körülbelül 15 szakértő lehet a világon, aki komolyan foglalkozik ezzel.
Megdöbbentő számomra,
és arra utal, hogy van valami más is a megbélyegzésen
és a nyilvánvaló okokon kívül, ami miatt nem akarják tanulmányozni.
Mintha az emberek nem akarnák tudni, mi ez a jelenség.
Talán nem akarják tudni az igazságot, mert ijesztő számukra.
A BROAD HAVEN-I HÁROMSZÖG
1977-BEN BROAD HAVEN, AZ APRÓ WALESI FALU
AZ EGYESÜLT KIRÁLYSÁG LEGJELENTŐSEBB TÖMEGES ÉSZLELÉSÉNEK EPICENTRUMA LETT
LEGALÁBB 450 EMBER JELENTETTE, HOGY REJTÉLYES JÁRMŰVEKET
ÉS LÉNYEKET LÁTOTT A KÖRNYÉKEN,
AMIT TÖBB ÉVTIZEDNYI NYOMOZÁS KÖVETETT
AZ EGÉSZ EGY ISKOLA UDVARÁNÁL KEZDŐDÖTT
Ez egy tüneményes kis falu.
Télen csendes,
nyáron hemzseg a turistáktól.
Nagyon jó volt itt felnőni.
Nem tartoztam a népszerű gyerekek közé az iskolában.
Túlsúlyos voltam, amolyan könyvmoly típus.
Sokat piszkáltak miatta.
A macskákat jobban kedvelem, mint az embereket.
ÁLTALÁNOS ISKOLA
ELSŐ RÉSZ AZ ISKOLA
Ronda, esős nap volt.
Szinte egész nap a teremben ültem,
nem mentem ki játszani a többiekkel.
A többi gyerek akkor jött be az udvarról.
És azt mondták…
hogy láttak egy repülő csészealjat,
de én az egészet marhaságnak tartottam.
Nem hittem az ilyesmiben.
Csak az ötvenes évek gagyi sci-fijeiben
vagy a bulvárújságokban van ilyen.
De a nap végén már úgy voltam vele,
hogy ez engem is érdekel, utánajárok a dolognak.
Kijöttem a suliból.
Elsétáltam a pálya végéig.
És a fák mögül…
előbukkant ez a valami.
Egy ezüst, szivar alakú,
körülbelül 14 méter hosszú dolog.
És egyből arra gondoltam,
hogy el kell menekülnöm.
A szüleim nem kérdőjelezték meg, amikor otthon elmeséltem nekik.
Elhitték, amit mondtam. Hogy szerintem mi volt az.
Az anyukák kiszúrják, ha a gyerek hazudik.
És anyám száz százalékig biztos volt benne, hogy igazat mondok.
Felvette a kapcsolatot Randall Jones Pugh-val,
a család közeli barátjával.
Randall Pugh nyugalmazott állatorvos,
a Brit Ufókutató Szövetség körzeti nyomozója.
Ez egy olyan jelenség, ami még sokáig el fog kísérni minket…
NYOMOZÓ
ha megfejtjük egyáltalán valaha.
Terry, a tiéd az a rész.
- Ez a rész… - Igen, az.
Én északnyugat felé indulok.
Jött, amint csak tudott, és elkísérte
a Western Telegraph egyik újságírója is.
Az eset pénteken történt. Hétfő reggelre teljes volt a káosz.
Néhány iskolás megmutatta,
hol látták az űrhajószerű tárgyat.
Hirtelen felbukkant egy ezüstszínű, szivar alakú tárgy a bokrok mögül,
és megpróbált felszállni. Aztán eltűnt.
Éjszaka volt. Tízéves voltam.
Bekapcsoltam a tévét,
és épp erről volt szó a Newsround gyerekműsorban.
Az űrhajó szivar alakú volt, és volt rajta egy kupola.
A kilenc-tízéves kor nagyon meghatározó időszak.
Ebben a korban minden gyereknek élénk a fantáziája és odáig vannak az ufókért.
Számos bejelentést kaptunk ufóészlelésekről Mobile területén.
Üdv!
Franciaországból jövünk.
Igen!
1977 jelentős év volt az ufók szempontjából.
Egyre több észlelés volt.
Körülbelül ott volt.
A sajtó érdeklődése egyre nőtt.
Az ufók és földönkívüliek megszállottja voltam.
Az egész csúcspontja a Harmadik típusú találkozások volt.
Megállás nélkül ezt vetítették.
Minden benne volt a filmben, amit a témáról olvastam.
Nehéz időszak volt, üzemanyaghiányban szenvedtünk.
Javában dúlt a hidegháború a Szovjetunióval.
Láttam ezt az ábrát a helyi újságban,
ami a robbanási zónát mutatta.
Az járt a fejemben, hogy sikerül-e
időben hazaérnem, vagy végem.
Úgyhogy nem unatkoztunk.
Az ufók és földönkívüliek jelentették
a menekülést az akkor zajló események elől.
Egy olyan világot, ahová elmenekülhettem.
Láttam egy repülő csészealjat, vagy nevezhetjük ufónak.
Ott volt a fák fölött.
Ez volt az Egyesült Királyság
legnagyobb, legbizarrabb sztorija.
Csak ennek éltem.
Az biztos, hogy valami történt.
De hogy mi, azt nem tudtuk.
Ahogy hétfő reggel beértünk a suliba,
az igazgató szétültetett minket.
És megkért, hogy írjuk és rajzoljuk le, amit láttunk.
Lerajzoltuk, de nem tudtuk, mit rajzoltak a többiek.
Ugyanazt láttuk, tehát úgy gondoltuk,
hogy nagyjából ugyanazt fogjuk lerajzolni.
Akkoriban más világ volt.
Nem létezett közösségi média, nem voltak mobiltelefonok.
Nem volt lehetőségünk összeülni.
Nem tudtunk összebeszélni.
Mindenki a saját élményét írta le.
Összeszedte a beszámolóinkat,
és láthatóan megdöbbentett, milyen hasonló leírásokat adtunk.
Hogy többet tudjak meg, felhívtam az igazgatót, Mr. Llewellynt.
Tizenhat gyerek látta.
IGAZGATÓ
És mind ugyanazt látták?
Van egyezés a beszámolóikban.
Kértem, hogy írják és rajzolják le, mit láttak.
A gyerekek rajzaiban
egyértelműen sok a hasonlóság.
Ugyanolyan alakú az a valami.
Mindegyikük ugyanolyan színűre rajzolta.
A jármű tetején ott van a villogó, piros lámpa.
„Ezt láttam február 4-én, pénteken.
Kupolaalakú volt. Tíz vagy 11 ablak volt a tetején,
és egy ajtó kifutóval.”
Mindenki tudja,
hogy néz ki egy repülő csészealj.
A rajzokat nézve egyértelmű, hogy néhány jellemzőt a tévéből vettek.
Főképp a BBC egyik filmjére gondolok.
A Tiltott bolygó-ra.
Simán elképzelhető, hogy valamelyik gyerek látta.
Persze nem azt mondom, hogy a film miatt elkezdtek fantáziálni.
De ha ismered ezeket a filmeket és az akkori tömegkultúrát,
akkor ezek mind közrejátszhatnak.
Az embereket foglalkoztatja.
Olyan filmeket és műsorokat néznek, mint a Harmadik típusú találkozások,
vagy a Ki vagy, doki?
Ott van a tudatukban.
Mindig is érdekeltek az ufók.
Tizenkét éves voltam, amikor 45 éve megjelent a Star Wars.
Hihetetlen időszak volt.
Ugyanebben az időben
vetítették a tévében az In Search of… sorozatot Leonard Nimoy-jal.
Talátt az ideje, hogy elfogultság nélkül közelítsük meg az ufók kérdését.
Az exobolygók vizsgálata a többi csillag körül keringő
bolygók felkutatásából és jellemzéséből áll.
Amikor megjelent a New York Times cikke,
tudomást szereztünk az AATIP-programról, amely a UAP-ket tanulmányozta,
és hogy ez komoly probléma.
Az UAP-jelentéseket nemzetbiztonsági ügyként kezeljük.
Amikor azonosítatlan tárgyat észlelünk a légtérben,
a nemzetbiztonság feladata, hogy kivizsgálja
és jelentést tegyen.
Úgy gondoltam,
hogy a tudósoknak foglalkozniuk kéne vele, ki kéne vizsgálniuk.
Úgyhogy belevágtam.
Nehéz helyzetben vagyunk, hiszen keveset tudunk.
Nem tudjuk, mik ezek. Nem tudjuk, mi a szándékuk.
A szándék a legfontosabb kérdés. Nem tudjuk, mik ezek.
Én azt feltételezem,
hogy nem emberi lények irányítják ezeket a valamiket.
Ez egy olyan hipotézis, amire nincs sok bizonyítékunk.
De vannak más feltételezések is.
Nem helikopter vagy repülőgép volt a közeli reptérről?
Helikopter lehetett volna…
de ez magántulajdon,
büntetőeljárás indulna ellene.
Repülőgépből pedig csak egy Harrier tudna ott leszállni.
A legtöbben, főleg a fiúk
szinte az összes gépét ismertük a NATO-nak,
mert közel voltunk a RAF Brawdyhoz.
Az emberek repülő jármű láttán
rögtön azt gondolják, hogy a Brit Királyi Légierőhöz van köze.
A RAF Brawdy területén
gyakran tartottunk repülési képzéseket akkoriban,
aminek során fegyvereket alkalmaztunk.
A harmincas éveim elején hadnagyként vezényeltek oda,
és nem tudtam, hol van az a hely.
Wales lehető legtávolabbi pontján helyezkedett el,
határos volt az óceánnal. Egy teljesen külön világ.
A közösségi kapcsolatokért felelős tisztként
én voltam az összekötő a RAF
és a közösség között.
Egyre több olyan jelentést kaptam,
amikre nemigen volt magyarázat.
Nagyon komolyan vettem a jelentéseket.
Volt egy eset az egyik haverfordwesti hotelben.
Felhívott egy Mrs. Granville nevű hölgy,
hogy leszállt valami a hotel előtt.
SZÁLLÁS
ÁLTALÁNOS ISKOLA
MÁSODIK RÉSZ A HOTEL
1977. ÁPRILIS 19.
Anyámat, Rosát Rose Granville-ként ismerték.
Barcelonában született.
Tizennyolc éves korában ismerte meg apámat,
aztán összeházasodtak.
Utána apám visszajött vele Wales-be.
Ez a háború után volt,
és az emberek nem voltak túl szívélyesek az idegenekkel szemben.
Nyugtalanok voltak.
Mintha különböztünk volna az ott élőktől.
ROSA GRANVILLE HANGJA
1967-ben vettük a birtokot.
Ez egy régi csempész erőd volt,
amit szállodává alakítottunk.
Főleg a lányomnak szántuk.
Ezen a fotón én vagyok anyámmal.
Egy régi, fehér konyhai kötényt visel.
Én pedig épp készültem az aznapi munkára.
Sokan kísértetjárta helynek tartották.
Volt egy mendemonda,
hogy egy fehér hölgy kísért.
Akkor még Havensként ismerték.
Mi sosem tapasztaltunk semmiféle szellemjárást.
A walesi völgyekben élők tartották a vallási hagyományokat,
vasárnaponként templomba jártak.
De emellett erősen hittek a természetfeletti dolgokban,
és ez már jóval a kereszténység előtt kialakult.
AZ UFOLÓGIA TÁRSADALMI TÖRTÉNETE
Pályafutásom során főképp szerzőként és újságíróként dolgoztam.
Emellett mindig is érdekelt a folklór, ebből doktoráltam.
Persze nem én voltam az első.
Jacques Vallee francia informatikus írt egy Passport to Magonia című könyvet.
Az alcím ez volt: „A folklórtól a repülő csészealjakig”.
Steven Spielberg
önről mintázta az ufókutató karakterét
a Harmadik típusú típusú találkozások című filmjéhez.
Nagyon érdekelnek a régebbi,
például a második világháború előtti észlelések,
amiket nem lehetett összetéveszteni a modern technológiával.
Ha más nem is, ez biztosan a népi hagyományunk része.
Ezt kellene tanulmányoznunk a folklórunk részeként.
Ezért kezdtem megvizsgálni a népi kultúra szempontjából,
ezért ástam bele magam a régi hagyományokba és történetekbe.
És Wales bővelkedik az ilyesmiben.
A kelta folklórban nagy jelentőséget tulajdonítanak a tündéreknek,
és ez a mai napig így van.
A viktoriánus korszakban
a tündéreket Csingilinghez hasonló lényként képzelték el.
Jóindulatú lényeknek hitték őket, akik segíteni akarnak az embereken
különböző varázsigékkel és hasonlókkal.
A walesi hagyomány eltér ettől a modern felfogástól.
Ezek a lények velünk együtt éltek,
és messze nem voltak barátságosak.
Mindenféle varázslatos képességgel bírtak.
Villámgyorsak voltak, képesek voltak
elvarázsolni az embereket vagy kitörölni az emlékezetüket.
Kiszúrtak velük.
És ha felbosszantottad őket, annak csúnya vége lehetett.
Anya a harmadik szobában volt.
A második emeleten.
Amint lefeküdtem,
észrevettem ezt a hatalmas, pulzáló fényt.
Kinézett az ablakon, és meglátta ezt a…
lebegő valamit.
Olyan intenzív volt,
hogy alig bírtam kinyitni a szemem.
És kilépett belőle…
ez a kettő… nem is tudom, minek nevezzem… alak.
Mindkettőnek nagyon hosszú karja és lába volt.
De nem voltak vonásaik.
Anyám elmondásából ítélve kissé bizonytalanok voltak.
Rájuk kiabált: „Mit akartok?” Nem messze volt a tyúkól,
és szerintem jobban aggódott a tyúkjaiért, mint bármi másért.
És ahogy rájuk kiabáltam,
megcsapott a csészealjból áradó hő.
És ez a repülő csészealj olyan sebességgel szállt fel,
hogy azt hittem, álmodok.
Mintha csak képzelődtem volna.
Apám pár nappal később tért vissza.
Anya elmesélte neki.
Apa pedig megírta nekem az egészet.
Nevetségesnek tartottam. Azt hittem, megőrültek.
Előbb az iskolások, most meg az anyám jön ezzel.
Amikor visszajöttem,
apám azt mondta: „Bármi is volt ez, biztos nyomot hagyott.”
Azt mondtam, „Nézzük meg!” Kimentünk együtt a mezőre,
és ott volt a nyoma a földön.
Mintha megégett volna a fű, és ott volt egy mélyedés.
Ott volt egy mélyedés, de tényleg,
ott volt a nyoma valaminek.
Amikor utánajártam az eseteknek, írtam a Védelmi Minisztériumnak,
és interjút készítettem a szemtanúkkal.
Információszabadságot kaptunk.
Hozzáférési jogot kaptunk a kormánytól.
Hozzájutottunk a 20, 30, 40 évvel ezelőtti aktákhoz, amikhez korábban soha.
Benne voltak a walesi események is.
Rose Granville írt a helyi képviselőnek, Nicholas Edwardsnak.
„Rendkívül nyugtalan és zaklatott vagyok az eset óta,
és a legkevésbé sem vágyom rá, hogy megismétlődjön.”
Ez nagyon jó.
Nicholas Edwards elküldte a védelmi miniszternek,
aki felvette a kapcsolatot
a RAF Brawdy illetékes tisztjével.
Elmentem, hogy beszéljek a hölggyel.
De sajnos nem találtam arra utaló bizonyítékot,
hogy bármi leszállt volna.
Mint mindig,
átadtam a jelentést a Védelmi Minisztériumnak.
„A fentieken kívül nem tudok más magyarázattal szolgálni.
De amennyiben ufó érkezik a RAF Brawdyhoz,
normál leszállási díjat számítunk fel, és azonnal értesítjük önöket.”
Azt válaszolták, hogy semmit nem tudnak róla,
és kérték, hogy ne beszéljünk a dologról.
Nehogy az emberek pánikba essenek.
Őszintén azt állítja,
hogy nem csapják be az embereket?
Biztos vagyok benne,
hogy egy ilyen mértékű zaklatottságot és félelmet,
amit néhányan megtapasztaltak, egyszerűen nem lehet megjátszani.
HARMADIK RÉSZ A FARM
1977. ÁPRILIS-MÁJUS
Körülbelül ebben az időben történt.
Semmi sem változott azóta.
Minden ugyanúgy néz ki.
Egy kicsit lejjebb van, ahol történt.
Egyedül voltam, nem volt velem senki.
Ha elnéznek arra, ott van az a mező a domboldallal.
Valami fény volt a tetején.
És a fényben volt egy fordított csészealj.
Hallottam, hogy kicsit messzebb valami mozog a bokorban.
Nagyon halk volt. Aztán egyszer csak kilépett ez a valami a bokorból.
Körülbelül itt jött ki a bokorból.
Én meg ott voltam a kapunál.
Úgy két méter magas lehetett.
Ezüstszínű ruhát viselt és olyasmit, mint a bukósisak plexije.
Ennyit láttam az arcából.
Arra gondoltam: „Jóságos ég! Mi ez?
Ez nem ember, annyi szent.
Kizárt, hogy ember.”
Elindult felém.
Nem hittem a szememnek.
Visszamentem az ösvényre.
El lehet képzelni, mennyire féltem.
Itt álltam.
Ő csak jött felém.
Felhúztam a nyúlcipőt. Egészen a villanyoszlopig rohantam.
Szaladtam, ahogy csak bírtam.
Ahogy ideértem, valami azt mondta:
„Fordulj meg, és nézz ide!” Megálltam, megfordultam,
és ott állt, ahol az a csupasz rész van
az út közepén. Engem bámult.
Hihetetlen volt. Azt gondoltam: „Ez nem igaz,
én ezt nem csinálom.”
És hazarohantam. Halálra voltam rémülve.
Apám másnap eljött megnézni, hátha talál valamit ezzel kapcsolatban.
És… amikor ez történt, tiszta sár volt az út széle.
Apám idesétált, és észrevett egy hatalmas lábnyomot.
Túl nagy volt ahhoz, hogy emberi lábnyom legyen.
Körülbelül ekkora volt.
Pauline nénikém felhívott.
Azt kérdezte: „Mit láttál, fiam?”
Elmeséltem neki az egészet.
Megkérdezte, jól vagyok-e. Azt feleltem: „Jól vagyok.”
És körülbelül három-négy héttel később…
ő is látta ugyanazt, mint amit én.
Amikor egy átlagember meg van róla győződve,
hogy földönkívüli teremtményt látott,
elég nehéz meggyőzni másokat, és általában véve a világot,
hogy nem ment el az esze.
Ezzel a problémával szembesül Billy és Pauline Coombs is,
mióta két éve részesei lettek
az ország egyik legfelkapottabb ufóészlelésének.
Útban hazafelé kezdődött.
Pauline Coombs hazafelé tartott a gazdaságba.
Úgy tudom, három gyermeke is vele volt.
A legkisebb gyermek, Kieran meglátott egy focilabda alakú tárgyat,
ami követte őket a földúton.
Egyre nyugtalanabbá váltak. A kocsi lefulladt.
Amikor először láttam, azt gondoltam, csak képzelődöm.
De annyi minden történt a környéken…
MARK NAGYNÉNJE
hogy nem volt okom kételkedni.
Billy Coombs gulyás volt.
Körülbelül 120 tejelő szarvasmarhát gondozott.
Egyik este szokás szerint lelakatolta a kaput.
Aztán valamiért visszament a házba.
Tizenegy óra lehetett.
Felhívta a másfél kilométerre lévő farm tulajdonosa,
hogy az ő telkén vannak a tehenei.
Nem értette a dolgot.
Hogy kerülhettek volna egyik helyről a másikra?
Százhúsz tehenet teleportáltak egyik farmról a másikra?
Egy másik farmra.
Pontosan ilyen dolgokkal
bosszantják az embereket a walesi tündérek.
Aztán jött ez az ezüst ruhás alak,
ez volt a legrémisztőbb az egészben.
Csütörtök este tíz óra volt.
Csináltam egy csésze teát a késő esti filmhez.
Nézték a tévét,
és észrevettek valami ezüstöset az ablaknál.
Hatalmas volt. Nem hittem a szememnek.
Odamentem az ablakhoz és kinéztem.
Magasabb volt az ablaknál. Legalább két méter magas.
Olyan magas volt, hogy nem látták az arcát.
Pauline felment az emeletre és felkeltette a két kislányt.
A lény feje a hálószobaablak aljáig ért.
Látta, hogy a lénynek nincsenek arcvonásai.
Én is ezt láttam.
A rendőrséget éjszaka riasztották a Coombs farmon történt incidenshez.
A rendőrségtől Ernie őrmester fogadta a hívást.
Huszonhat éves pályafutásom során nem találkoztam még
ennyire rémült családdal.
Volt egy másik eset. Hajnali kettő körül lehetett,
amikor csengettek.
De nem láttuk, hogy bárki a hotel felé tartott volna
akár autóval, akár gyalog.
Odamentem az ajtóhoz. Két férfi állt az ajtó előtt.
Egypetéjű ikreknek tűntek.
A hajuk hátra volt fésülve,
mint a lakkbőr.
De ami nagyon különös volt, az az arcbőrük.
Anyukád itthon van?
Egyetlen ránc vagy bőrhiba sem volt az arcukon,
mintha viaszból lettek volna.
Azt mondták anyámnak: „Szeretnénk visszajönni
és hosszabban elbeszélgetni,
de találkozónk van a Croesgoch-ban."
Kicsit aggódtam emiatt,
mert elég furcsának tűntek.
Odasétáltak a járművükhöz.
És eltűntek.
Köddé váltak.
Ezzel egy időben
Pauline farmjára is elmentek,
ami rendkívül furcsa.
Pauline azt mondta, ugyanabban az időben voltak nála,
mint amikor nálunk.
A második eset késő délután történt.
Anyámmal az étteremben ültünk,
amikor észrevettünk valamit az égen.
Első ránézésre ezüstös korongnak tűnt.
Aztán egy villódzó, narancssárga fényt bocsájtott ki.
Azonnal felhívtam Mrs. Coombsot,
hogy megerősítse, nem csak képzelődöm.
Azt mondta: „Igen, épp ezt nézzük.
Anyám, apám és a gyerekeink. Mind ezt nézzük.”
Tőlünk úgy látszott, hogy belemerül a tengerbe.
De Coombsék azt látták,
hogy Stack Rocksnál tűnt el,
ami egy sziget.
Stack Rocks azért volt különleges ebben a történetben,
mert egyenlő távolságra van minden fontos helyszíntől.
Mindketten látták otthonról,
csak más-más szögből.
Azt mondta, ő úgy látta onnan,
hogy a szikla megnyílt, akár egy ajtó,
és hirtelen eltűntek.
Ez nem újkeletű dolog.
Az 1800-as évekig visszamenőleg vannak feljegyzések hajónaplókból,
hogy ufók bukkantak elő a vízből, lebegtek a hajók mellett majd felszálltak.
Tehát… régóta történnek ilyesmik.
Nagyon érdekes a UAP-k vagy ufók tengerészeti vonatkozása.
Megjelenésük gyakran kapcsolódik a vízhez.
Gyakran látják őket előbukkanni a vízből
vagy eltűnni a vízben,
és néha még víz alatt is.
Tudjuk, hogy sok olyan bolygó van…
amely a csillagrendszer lakható övezetébe esik,
és amelyek felszínén a víz folyékony állapotban van.
Viszonylag sok ilyen bolygó van.
Minden ötödik csillag körül van egy bolygó a lakható övezetben,
ami azért nem kis dolog.
Ha bolygóról bolygóra utaznánk,
az óceánok remek élőhelyet biztosítanának.
A légkör hőmérséklete meglehetősen szélsőséges.
A Vénuszon például
négyszázharminc Celsius fokos hőmérséklet uralkodik,
a légköri nyomás pedig százszoros a Földhöz képest.
A Marson viszont
akár mínusz 70 Celsius fok is lehet,
a felszíni légnyomás pedig mindössze 0,75%-a a földinek.
A légkör elég barátságtalan élőhely.
De az óceánok hőmérséklete
mindig abban a tartományban mozog, ahol a víz folyékony halmazállapotú marad,
és ez viszonylag szűk tartomány.
Az egyetlen valódi eltérés
a különböző bolygók óceánjai között
az óceánokban lebegő nyomelemek.
Könnyű lenne alkalmazkodni a mi óceánjainkhoz.
Nem lenne nagy eltérés a miénk, és egy másik bolygó óceánja között.
Ha meglátogatnak minket a földönkívüliek egy idegen bolygóról,
akkor biztosan van egy bázisuk, ami távol esik mindentől,
és számunkra ismeretlen. Hol találunk ilyet? Az óceánok mélyén.
Stack Rocks beleillik ebbe az elképzelésbe.
És ez is a kelta mitológiához nyúlik vissza.
A part menti szigeteket varázslatos helynek tekintették,
ahol tündérek élnek.
Ide vonultak el a kelta szentek,
hogy kapcsolatba léphessenek a természetfeletti erőkkel.
Szóval láttál valami lényt?
Mennyire láttad jól?
Nem láttam az arcát, mert túl messze volt.
Nem hiszem, hogy csak én állítottam ilyesmit.
Valaki más is volt ott a közelben.
„Kilépett valaki az ajtón.
Hegyes füle volt és szőrös kalapja.”
És itt van ez az arc nélküli lény.
Ketten vagy hárman állították, hogy látták a lényeket.
Én személyesen nem láttam őket.
Nem tudom megerősíteni, hogy valóban látta-e valaki,
vagy csak a gyermeki fantázia szüleménye volt,
de új megvilágításba helyezte a dolgot.
Mert ha valóban látták őket,
akkor sokkal jelentősebb dologról van szó, mint azt gondoljuk.
Hazamentem és azt mondtam: „Szintet léptünk.”
„Már nem csak csészealjakról beszélünk, hanem űrhajósokról.”
A feleségem megkérdezte, hogy néznek ki.
Azt válaszoltam: „Nem tudjuk, hímnemű vagy nőnemű-e,
de ezüstszínű űrruhát viselt
és valami sötét napellenzőszerűt az arcán.”
Erre azt felelte: „Láttam.” Teljesen elképedtem.
Azt mondta: „Tényleg láttam egy haverfordwesti üzlet kirakatában.”
Elmentem megnézni, és egy tűzvédelmi ruha volt.
Milford Havenben ugyanis van egy nagy olajfinomító.
Mindenféle speciális felszerelést lehet kapni,
hogy meg tudjanak fékezni egy esetleges tüzet.
Évekkel a történtek után egy helyi lakos beismerte,
hogy ő volt az,
aki tréfából ilyen szerelésben mászkált.
Ami szerintem nagyon kiábrándító, mert csak tetézte a zűrzavart.
De nem minden észlelés hátterében a tréfamester állt,
hiszen az észlelések már korábban elkezdődtek.
Könnyen lehet, hogy azért csinálta,
mert ő is látott valamit.
Volt, hogy le kellett buknia a bokrok alá,
mert megjelent egy nő az ajtóban, és célba vette valami fegyverrel.
Az ember arra gondol, semmi nem igaz a Coombs család történetéből.
Ez minden idők egyik legjelentősebb ufóészlelése,
de történetüket még senki nem tudta megerősíteni vagy cáfolni.
Egyre többen állítják,
hogy olyasmit tapasztaltak, amire nincs tudományos magyarázat.
Nem csak itt történt.
A megye más részeiből is jelentették,
hogy ugyanezt tapasztalták.
Vagy 450 különböző esetet jelentettek a Védelmi Minisztérium felé.
Beszéltem azokkal az emberekkel, akik ott dolgoztak akkoriban.
Gondoltam, néhányan biztos azt mondják, történt valami.
De 450 észlelés?
Nem is volt annyi emberünk, hogy minden esetet kivizsgáljunk.
Épp kinéztem az ablakon, és megláttam valamit az égen.
Egy kupolaalakú tárgy volt.
Halvány krémszínű fénnyel világított.
Milyen intézkedésben reménykedik?
Remélem, hogy a kormány csinál valamit,
és a tudósok segítenek megfejteni, mik ezek a valamik.
Az éjszakai égbolt elszánt figyelői
egy újabb repülő csészealj felbukkanását várják,
hogy gyarapítsák a Pembrokeshire-i észlelések listáját.
1978-ig óriási nyomás nehezedett
a Védelmi Minisztériumra,
mert nőtt az észlelések száma, nőtt a sajtó érdeklődése.
Úgy tudom, a bejelentett esetek közül egyiket sem lehetett
katonai vagy civil repülőgépekkel magyarázni,
amelyek a RAF Brawdyhoz vagy más társasághoz tartoztak volna.
Valóban úgy gondoljátok,
hogy amit láttatok, az nem evilági dolog volt?
- Igen. - Igen.
Értem.
Néhányan azt mondták, csak a hírnév miatt találtuk ki.
De miféle hírnévre vágyhat egy tízéves?
Vajon tényleg láttak egy azonosítatlan repülő tárgyat?
Vagy ezt hitték annak?
Sokan gúnyolódtak rajtunk. Egy ember sem vágyik rá,
hogy őrültnek nézzék.
Senki nem vesz komolyan, mert láttál egy földönkívülit.
Anyám nem akarta,
hogy túl sokan tudjanak a fehér hölgy történetéről.
A legtöbb embert megrémítené a gondolat,
hogy szellem van a hotelben.
Egy paranormális jelenségről szóló történet
csak rontott volna a helyzeten.
Egyesek szerint csak üzleti fogás volt.
De ez nem igaz.
Nyílt egy hotel Milford Haven közelében,
ahol ufóleső hétvégéket tartottak.
Adtak a vendégeknek
egy flaska levest meg pár szendvicset,
aztán elküldték őket egy jó nagy sétára.
A tanárom megkérdezte: „Nem csak káprázott a szemed?”
Én pedig mondtam neki, hogy nem. Szó sincs ilyesmiről.
Azt feleltem: „Nem vagyok bolond. Láttam, amit láttam.”
Felmászott a sövényen…
és átugrott ezen a kapun.
Tudtam, hogy valami nem stimmel.
Ember át nem ugrik ezen a kapun.
„Titokzatos űrhajós.
A magas, hátborzongató figura ezüstszínű ruhában
eltorlaszolta a magányos parasztház ablakát.”
Néhány újságkivágást megmutattam Pauline nénikémnek.
De nem akarta újra felhozni a történteket.
Mondtam, hogy valamikor beszélnie kell róla, de nem akart.
Azt mondta, nem beszélnek róla otthon.
Szivar alakú volt, a tetején kupolával.
Nem szerettem az ezzel járó figyelmet.
Teljes mértékben pokollá tette a középiskolai éveimet.
Szinte naponta volt részem fizikai bántalmazásban.
De igen!
Kényszeríteni akarták rá, hogy azt mondjam,
nem is láttam ufót és az egészet csak kitaláltam.
De képtelen voltam rá.
Az nem én lettem volna. Nem mondhattam, hogy hazudok, amikor nem.
Ez a csapat iskolás azt állítja,
hogy személyesen láttak ufót.
1978-ban szerepeltem a Magpie című tévéműsorban.
Itt van velünk David, David, Philip és Shaun. Mondjátok el…
Ha megnézik az arcom a felvételen,
monokli van a szemem alatt.
Pár másodpercig néztük,
aztán elrohantunk. Nagyon féltünk.
Ezt is azért kaptam, mert szerepelek a tévében.
Próbálták valahogy elfedni a sminkkel.
A zaklatások miatt gondoltam úgy,
hogy meg kell szólalnom.
Mert mások ugyanezen mennek keresztül,
holott csak annyi a bűnük, hogy láttak valamit.
Úgy éreztem, meg kell tennem.
Láttam egy ajtót,
és hirtelen kilépett rajta valami.
Nincs mit szégyellnem azon, hogy 45 évvel ezelőtt láttam valamit,
amire a mai napig nem találok magyarázatot.
A mögöttem álló tapasztalat alapján
teljes bizonyossággal állíthatom,
hogy ha az emberek tudnák, mit jelent az ufók jelenléte,
szó szerint az életükért futnának.
Randall Pugh hallott anyám esetéről,
és eljött hozzánk.
Azt mondta anyámnak, hogy beszélnie kell a történtekről.
Hogy ő is alátámassza, amit a gyerekek láttak.
Rengetegen gúnyolták őket.
El kellett mondanom,
hogy amit mondanak, az igaz.
Hogy én is láttam, amit ők.
Hogy néztek ki?
Nagyon magasak voltak. A karjuk és a lábuk
elképesztően hosszú volt.
A ruhájukat a kazánkezelők kezeslábasához tudnám hasonlítani.
Fényes kezeslábas.
A fejük pedig csúcsos volt.
Csúcsos volt a fejük.
És nem volt arcuk.
Arc nélküli lények voltak. Nem volt szemük, szájuk,
nem volt ott egyetlen nyílás sem.
Ez az igazság.
Nem tudjuk, mi az, de létezik.
Vajon csak tömeghisztéria,
vagy van valami valóságalapja a dolognak?
A Broad Haven környékén élőktől megtudjuk,
mit tapasztaltak valójában.
Újra kell értelmeznünk a körülöttünk lévő világot.
Régen az emberek mindenféle furcsaságban hittek.
Ma már nem hiszünk ilyen lények létezésében.
De attól még vannak rejtélyek.
Valami biztosan van.
Legyen az a környezetben vagy az emberek fejében,
ugyanazokat a furcsa élményeket élik át,
csak épp a popkultúrában fejezik ki.
Akár természetfeletti volt, akár nem,
valami történt, ami megváltoztatta az emberek életét.
És nekem ez számít.
Az ufóészlelés nagy hatással volt rám.
Soha életemben nem voltak előítéleteim faji vagy szexuális téren.
És mindez abból ered…
amit annak idején az iskolánál láttunk.
Hiszen ha képes vagy elfogadni,
hogy meglátogatnak minket a földönkívüliek,
akkor bármit el tudsz fogadni.
Amikor az első tudományos előadásomat tartottam a UAP-kről,
és épp a repülési jellemzőiket, a sebességüket
és gyorsulásukat ecseteltem, az egyik kollégám megkérdezte:
„Miért csinálod ezt? Miért tanulmányozod?
Miért hozod magad ilyen helyzetbe?”
Én magam is aggódtam a megbélyegzés miatt.
Ha szóba hozod az ufókat, az emberek kuncognak,
senki sem veszi komolyan.
De eljutottunk idáig.
Befejeztük a naprendszerünk feltárásának első szakaszát.
Eljutottunk az összes nagyobb égitesthez.
Most a Kuiper-öv külső égitestjeit vizsgáljuk,
a Marsra pedig robotokat küldtünk.
És mi még ezek után is azt gondoljuk,
hogy a földönkívüliek látogatása badarság.
Pedig egyáltalán nem az. Nagyon is valószínűnek tartom.
Ez az emberiség történelmének egyik legnagyobb felfedezése.
Hogy fordíthatunk ennek hátat?
Mintha ismét mi állnánk az univerzum középpontjában.
Emlékeztetnünk kell magunkat rá,
hogy nem az emberi faj az univerzum közepe.
Amint lesz elég tudományos csoport, akik komolyan veszik
az ehhez kapcsolódó kutatásokat,
onnantól nem kell sok idő.
Szerintem hamarosan rá fognak jönni.
Én egy évtizedre saccolok.
És ez mindent meg fog változtatni.
A feliratot fordította: Peterdi Zita