Nå, hva synes du om det følgende?
Det er innledet etterforskning av påstander om en rar, flyvende gjenstand
som landet i den walisiske landsbyen Broad Haven ved Haverfordwest.
Jeg husker ikke hvem som så den først.
Vi var i skolegården.
Det var storefri, og vi var ved dette treet.
Det skjedde i februar 1977.
Vi lekte her, ja.
Vi spilte slåball, og ballen havnet i bekken.
Hva nå enn dette var, så ble det observert tre ganger av elever.
Jeg tror en sa: "Hva er det der?"
Alle styrtet bort.
Vi kappløp nærmest over jordet for å finne ut hva dette var.
Er det massehysteri, eller kan det tenkes at det er hold i det utenkelige?
Like etter var det andre også som observerte noe underlig.
Det var hektisk aktivitet og mange observasjoner. Det foregikk mye.
Og det var her den landet.
Lokale i Broad Haven er tydelige på at de faktisk bevitnet dette.
Siden tidlig historisk tid er det blitt observert uforklarlige himmelfenomener.
Er vi alene i universet?
I datamaterialet skjuler det seg noe som bør ses nærmere på.
-Vi har ikke holdt noe skjult. -Interplanetariske romskip finnes.
Det lignet på et romvesen. Øynene var store.
Det pågår noe av dyptgripende betydning. Noe autentisk og ekte.
UFO-MØTER
Vel, Kevin…
Fortell noe hemmelig om fenomenet. Noe du aldri har nevnt for andre.
Å, kamera går?
Altså, så lenge vi har levd, og så lenge foreldrene våre har levd,
siden 1940-årene,
er vi blitt fortalt av myndighetene og forskerstanden at dette er latterlig.
At det er nonsens.
Jeg tror det er hovedgrunnen til at det ikke er mange seriøse…
Inntil nylig har iallfall få seriøse forskere befattet seg med dette.
Det er trolig snakk om rundt 15 eksperter på feltet i verden.
Uhørt, synes jeg.
Det tyder på at det er mer enn stigma og andre åpenbare faktorer
som forhindrer forskning på feltet.
Mange ønsker kanskje ikke å finne ut hva disse fenomenene er.
Mange vil kanskje ikke vite sannheten fordi den skremmer dem.
BROAD HAVEN-TRIANGELET
I 1977 var den vesle walisiske landsbyen Broad Haven åsted for
de mest omfattende vitneskildringene av uforklarlige fenomener i britisk historie.
Minst 450 personer oppga å ha sett mystiske fartøy og vesener i området.
Dette innledet flere tiår med granskninger.
Det hele startet på et jorde bak en skole.
Det var og er en vakker landsby.
Det er dødt her om vinteren og heseblesende om sommeren med turismen.
Men det var fint å vokse opp her.
Jeg var ikke blant de populære elevene.
Jeg var overvektig da jeg var liten, og var en bokorm.
Av den grunn ble jeg ertet og mobbet.
Jeg har nok sterkere bånd til katter enn til mennesker.
BARNESKOLE
DEL 1: SKOLEN
Det var en fæl dag. Det yrte og var lummert.
Jeg holdt meg stort sett inne den dagen, jeg lekte ikke med de andre ute.
De andre barna kom inn etter friminuttet.
Og de påsto at de hadde sett en flyvende tallerken.
Men jeg anså det de sa som ren nonsens.
Jeg trodde ikke på flyvende tallerkener.
Det var noe man så i dårlige sci-fi-filmer fra 1950-årene eller i tabloidene.
Men da skoledagen var over, tenkte jeg: "For noe tøv. Jeg går for å se selv."
Jeg gikk ut fra skolen og videre opp til jordets høyeste punkt.
Og bak noen trær kom det til syne en tingest foran meg.
Den var sølvfarget, formet som en sigar og rundt 15 meter lang.
Og så fikk jeg for meg at jeg måtte løpe vekk.
Jeg fortalte det til mamma og pappa. De var ikke forutinntatte.
De trodde på meg.
Og de trodde på at jeg hadde sett noe jeg trodde på.
En mor gjennomskuer deg jo om du lyver,
og hun var helt overbevist om at jeg snakket sant.
Hun kontaktet en ved navn Randall Jones Pugh,
en venn av familien.
Randall Pugh er pensjonert veterinær
og lokal etterforsker for Den britiske forening for ufo-studier.
Dette er et fenomen jeg tror vil forbli uforklarlig for oss i lang tid…
ETTERFORSKER
…om dette noensinne blir oppklart, da.
-Terry, du tar det området. -Det der?
Så går jeg lenger nordvest.
Han kom hit snarest råd og hadde med seg en lokaljournalist fra Western Telegraph.
Observasjonen fant sted på en fredag, og innen mandag morgen tok det helt av.
Noen av barna viste meg hvor de så det de tror var et romskip.
Plutselig kom det til syne en sølvfarget, sigarformet gjenstand i buskaset.
Den prøvde å ta av, og så forsvant den.
Det var kveld, og jeg var ti år. Jeg skrudde på tv.
Og i nyhetssendingen for barn var det en fantastisk sak.
Romskipet var formet som en sigar med en kuppel.
Ni-tiårsalderen er en formativ fase.
Fantasien løper løpsk.
Og ufoer var noe som fenget oss alle.
Vi har fått mange meldinger om ufoer i Mobile.
-Vær hilset! -Vi kommer fra Frankrike.
Jaha.
Året 1977 var et toppår for ufoer.
Antallet observasjoner økte.
Den var sånn cirka der.
Pressen ble mer interessert.
Jeg var helt besatt av ufoer og romvesen da.
Dette toppet seg jo på mange måter med Nærkontakt av tredje grad.
Det ble lett uavbrutt.
Og filmen var akkurat som alt jeg hadde lest om.
Og dette var jo en nitrist periode.
Det var drivstoffmangel, og vi lå i kald krig med Sovjetunionen.
Jeg husker et diagram i lokalavisen som viste hvordan en trykkbølge ville bre seg.
Jeg regnet på om jeg ville bli utslettet før jeg rakk å søke tilflukt hjemme.
Så alt dette pågikk.
Så ufoer, romvesen og utenomjordisk besøk tjente som virkelighetsflukt for meg da.
Det var en verden man kunne søke tilflukt i.
Jeg så en flyvende tallerken, eller ufo kalles det vel.
I trærne der.
Og dette var den mest oppsiktsvekkende og besynderlige saken i britisk historie.
Den ble altoppslukende for meg.
Jeg har kommet frem til at noe må ha skjedd.
Men nøyaktig hva er uvisst.
Da vi kom på skolen mandag morgen, ble vi skilt fra hverandre av rektor.
Og vi ble bedt om å beskrive og tegne det vi hadde sett.
Vi tegnet uten å vite hva de andre tegnet.
Alle hadde sett det samme, så vi burde kunne tegne omtrent det samme.
Dette var en helt annen tid uten sosiale medier og mobiltelefoner.
Så det var ikke mulig for oss å samarbeide på noe vis.
Rektor så til at vi forble utilsmusset.
Han samlet inn beskrivelsene
og ble tydelig sjokkert over hvor likt vi gjenga og beskrev dette.
For å undersøke saken ringte jeg rektoren deres Mr. Llewellyn.
Jeg vet at 16 barn så dette.
REKTOR
Så alle det samme?
I hovedsak samsvarer beskrivelsene deres.
Jeg ba dem tegne og beskrive det de så.
Tegningene til de forskjellige barna har åpenbare likheter.
Samme form går igjen i alle.
Alle benytter samme farge og har et rødt, blinkende lys øverst på fartøyet.
"Dette er gjenstanden jeg så fredag 4. februar.
Den var formet som en kuppel, hadde ti-elleve vinduer øverst
og en dør med gangbro."
Ingen er ukjent med flyvende tallerkener.
Studerer man tegningene, ser man innslag av elementer fra populærkulturen.
Da tenker jeg spesielt på én film som ble vist på BBC.
Forbidden Planet.
Det er meget mulig at noen av barna hadde sett den.
Jeg mener ikke å si: "De må ha sett filmen og innbilt seg alt."
Men er man gjennomsyret av filmer og popkultur fra samtiden,
blir alle disse inntrykkene en del av det hele.
Det er dypt innprentet i folk.
De så Nærkontakt av tredje grad, Dr. Who og The Day the Earth Stood Still.
Dette er i bevisstheten.
Jeg hadde bestandig vært interessert i ufoer.
Jeg var 12 år da Star Wars hadde premiere for 45 år siden.
Man jo uhyre mottakelig for nye inntrykk på den alderen.
Og parallelt gikk det tv-programmer som Search Of med Leonard Nimoy.
Vi må kanskje ta opp spørsmål om ufoer igjen, uten å være forutinntatte.
Studier av eksoplaneter går i hovedsak ut på
å finne og kartlegge planeter som kretser rundt andre stjerner.
Da New York Times publiserte artikkelen, fikk vi vite om romprogrammet AATIP,
som gransket uforklarlige himmelfenomener og tok dette på alvor.
Uforklarlige himmelfenomener angår nasjonal sikkerhet.
Observeres det uforklarlige, uidentifiserte objekter i vårt luftrom,
må de som ivaretar nasjonal sikkerhet, etterforske saken og avlegge rapport.
Jeg mente at forskere burde foreta vitenskapelige studier av dette.
Så jeg satte i gang.
Vi befinner oss i villrede.
Vi vet ikke hva de er eller hva de vil. Motivet er jo det sentrale.
Vi vet ikke hva dette er.
Nå legger jeg til grunn en hypotese om at utenomjordiske styrer fartøyene.
En vågal hypotese som det ikke fins mye belegg for.
Det fins andre hypoteser også.
Det var ikke et helikopter eller et fly fra flyplassen like ved?
Et helikopter kunne ha landet der, men det er på privat grunn.
En landing kunne blitt anmeldt.
Og de eneste flyene som kunne landet der, er Harrier-kampfly.
De fleste av oss barn, især guttene,
kjente til de fleste luftfartøyene til NATO på den tiden.
For vi holdt til like ved flybasen RAF Brawdy.
Det var naturlig å knytte alt som fløy, til det britiske flyvåpenet.
På RAF Brawdy drev vi med flyvetrening på den tiden.
Da håndterte man også våpensystemer.
Ved ankomst var jeg kaptein i flyvåpenet og tidlig i 30-årene.
Jeg visste ikke hvor den lå.
Den lå så avsides til som man kunne få det i Wales.
Ved Atlanterhavskysten Neste stopp Amerika.
Som informasjons- og presseoffiser
var jeg bindeleddet mellom flyvåpenets stab ved basen og lokalsamfunnet.
Jeg fikk stadig flere varsler om uforklarlige fenomener.
Jeg tok varslene på det høyeste alvor.
En dame på et hotell i Haverfordwest, Mrs. Granville, tror jeg hun het,
fastholdt at hun hadde sett noe lande like ved.
ETTERMIDDAGSTE - LOSJI
BARNESKOLE
DEL 2: HOTELLET
19. APRIL 1977
Mor het Rosa, men ble kalt Rose Granville.
Hun ble født i Barcelona.
Hun møtte far da hun var 18, tror jeg, og de ble gift.
Og han tok henne med tilbake til Wales.
Dette var like etter krigen.
Da var det en viss fiendtlighet overfor utlendinger i sin alminnelighet.
De kjente på et visst ubehag.
Vi skilte oss liksom ut.
ROSAS STEMME
Vi kjøpte eiendommen i 1967.
Et gammelt tilfluktssted for smuglere som vi gjorde om til et hotell.
Det var tiltenkt datteren min.
Her er et bilde av mor og jeg.
Hun er iført det sedvanlige, hvite kokketøyet.
Jeg er kledd for å jobbe på hotellet.
Mange trodde bygget var hjemsøkt.
Det var et sagn om at en hvitkledd dame gikk igjen der.
Hotellet var kjent som "The Havens" da.
Vi opplevde aldri at det spøkte.
Folk i Wales' søndre dalstrøk var gudfryktige i prinsippet.
Alle gikk i kirken på søndager.
Samtidig hadde de en sterk tro på det overnaturlige
som skrev seg tilbake til førkristen tid, og denne holdt de fast ved.
FORHEKSEDE TALLERKENER SOSIALHISTORISK UFOLOGI
Jeg har hovedsakelig jobbet som forfatter og journalist.
I tillegg er jeg interessert i folklore, som jeg har en doktorgrad i.
Jeg var ikke først.
Den franske dataingeniøren Jacques Vallee hadde skrevet boken Passport to Magonia.
Undertittelen var: "Fra folklore til flyvende tallerkener."
Det var deg Steven Spielberg formet ufo-forskeren i filmen sin etter
da han lagde klassikeren Nærkontakt av tredje grad.
Noe som har interessert meg, er eldre observasjoner fra før 2. verdenskrig.
Da kunne ikke dette forveksles med moderne teknologi.
Dette er i alle tilfeller en del av vår folklore.
Det bør forskes på som en del av vår folklore.
Dette penset meg inn på det folkloristiske aspektet
og studier av gamle tradisjoner og sagn.
Og disse finnes det spesielt mange av i Wales.
Innen keltisk folklore var feen helt sentral, og det er den fremdeles.
Først i viktoriatiden kom det romantiserte bildet av feer som små Tingeling-figurer,
og av at dette var tjenestevillige vesener som ville hjelpe mennesker
med trylleformularer og den slags.
Gamle walisiske feer lignet ikke på den moderne utgaven.
Dette var en egen art som levde parallelt med oss.
Og de var ikke særlig vennligsinnede.
De hadde alskens utrolige egenskaper, for eksempel en ekstrem hurtighet.
De kunne trylle bort folk og viske ut hukommelsen.
De utsatte folk for puss og pek.
Havnet du på kant med dem, kunne det ende ille.
Mor var i det tredje rommet derfra.
I andre etasje.
Like etter at jeg hadde lagt meg,
så jeg et kraftig lys som pulserte.
Hun så ut vinduet og fikk øye på denne tingesten,
som svevde.
Det var så skarpt
at jeg knapt klarte å åpne øynene.
Og noen… Det var to…
Ikke vet jeg hva de skal kalles. Det kom to skikkelser ut fra dem.
Begge hadde veldig lange armer og bein.
Men de hadde ingen ansiktstrekk.
De lot til å være litt ustø, ifølge henne.
Hun ropte: "Hva vil dere?"
Vi hadde en hønsegård like ved. Hun var nok mest bekymret for hønsene.
Og da jeg gjorde dette, slo varmen fra fartøyet over meg.
Og den flyvende tallerkenen lettet så fort
at det hele virket som en drøm, som om alt var ren innbilning.
Far kom hjem et par dager senere, og da sa hun det til ham.
Far sendte meg så et brev om dette.
Jeg syntes det var tøvete og tenkte at det hadde tørnet for dem,
både elevene og mor, slik det hele fremsto.
Da jeg kom hjem, sa far at hva nå enn dette var, så har det satt spor.
Jeg ville se selv, så vi gikk over jordet sammen.
Der var det et avtrykk på bakken.
Gresset lot til å være svidd, og det var en grop der.
Gropen var det mest talende. Det så ut til at noe hadde vært der.
Da jeg undersøkte sakene, kontaktet jeg forsvarsdepartementet
og oppsøkte de berørte for å intervjue dem.
Så kom en ny offentlighetslov.
Vi kan få innsyn i 20-40 år gamle offentlige dokumenter for første gang.
Og hendelsene i West Wales sto omtalt.
Rose Granville skrev til det lokale parlamentsmedlemmet Nicholas Edwards.
"Dette har gjort meg svært oppskaket og urolig.
Det frister særs lite å se noe sånt igjen."
Fin formulering.
Nicholas Edwards videresender dette til forsvarsministeren,
som kontakter flybasen RAF Brawdy og snakker med informasjonsoffiseren.
Jeg dro dit og snakket med henne.
Beklageligvis fant jeg ingen fysiske bevis på at noe hadde landet.
Jeg avla en rutinemessig rapport til forsvarsdepartementet.
"Jeg kan ikke gjøre videre rede for dette ut over det ovenstående.
Men skulle en ufo komme til basen,
krever vi inn ordinær landingsavgift og informerer dere omgående."
Svaret var at de ikke hadde noen kjennskap til dette.
Og de ba oss la være å si mer om saken.
De ville unngå at folk ble skremt.
Kan du si helt oppriktig at de lokale ikke er blitt spilt et puss?
Jeg er helt overbevist om
at ingen her på jord kan simulere så ekstreme sinnsbevegelser,
en så ekstrem frykt,
som enkelte av de berørte har opplevd og vært preget av.
DEL 3: GÅRDEN APRIL-MAI, 1977
Det var kveld, omtrent like sent som nå, da jeg opplevde dette.
Ingenting er endret siden den gang. Alt var nøyaktig likt som det er nå.
Det var rett nedi her det hele begynte.
Tilfeldigvis var jeg her alene.
Der borte på jordet i bakgrunnen ser du en lang skråning.
På toppen der var det noe som lyste.
Og i lyset så jeg en flyvende tallerken som var opp ned.
Og så raslet det ved gjerdet lenger nedi her.
Alt gikk veldig stille for seg. Så kom det frem et vesen fra hekken.
Det kom ut omtrent her.
Jeg sto ved porten der.
Det var minst 2,10 høyt, var kledd i sølvfarget drakt
og hadde et MC-aktig visir foran ansiktet.
Helt svart.
Jeg tenkte: "Herregud, hva er det der? Det er ikke et menneske. Aldri i livet."
Det gikk mot meg.
Jeg kunne ikke begripe det som skjedde, og rygget tilbake til den stien.
Som dere nok skjønner, var jeg redd.
Så jeg stilte meg her.
Den fortsatte å gå mot meg.
Så jeg beinfløy opp til den telefonstolpen.
Se for dere at jeg løper.
Og da jeg var her, kom det over meg at jeg måtte snu meg og se.
Så jeg stanset og snudde meg.
Da sto det ved det bare partiet, midt i veien, og stirret.
Jeg tenkte: "Nei, nå stikker jeg. Dette her går ikke an."
Så beinfløy jeg hjem. Det skremte vettet av meg.
Far gikk hit dagen etter for å se om det var mer på ferde her.
Og på dette tidspunktet var veikanten veldig gjørmete.
Og far merket seg et digert fotavtrykk.
Det var for stort til å stamme fra et menneske.
Fotavtrykket var omtrent så stort.
Tante Pauline tok kontakt og ba meg fortelle hva jeg hadde sett.
Så jeg fortalte hva jeg hadde sett.
Hun spurte om det gikk bra med meg. "Ja", svarte jeg.
Og tre-fire uker senere, sånn omtrent,
så hun så å si det samme som jeg hadde sett.
Hvis vanlige bondefolk selv mener å ha sett romskip og romvesen,
hvordan overbeviser man da venner, naboer og folk flest om at man ikke har tørnet?
Dette har vært et evig hodebry for Billy og Pauline Coombs
etter en av landets mest omtalte ufo-observasjoner for to år siden.
Det hele begynte med en kjøretur.
Pauline Coombs kjørte hjem til våningshuset.
Jeg tror tre av barna var i bilen.
Yngstemann, Kieran, så en gjenstand som lignet på en fotball,
som fulgte etter dem på grusveien.
De ble stadig mer oppkavede og redde, og de fikk motorstopp.
Første gang jeg opplevde dette, tenkte jeg at alt var innbilning.
Men det har skjedd så mye her nå…
MARKS TANTE
…at jeg tror dette er reelt.
Billy Coombs var gjeter og passet på rundt 120 melkekyr.
En kveld ble grinden lenket igjen og låst.
Han ble forstyrret av et eller annet og gikk tilbake.
Klokken var rundt 23:00.
Så ringte en nabo fra en gård to km unna og spurte: "Hva gjør kyrne dine hos meg?"
Han ble svar skyldig, for hvordan hadde de klart å ta seg dit?
De 120 kyrne dine ble teleportert fra ett jorde til et annet?
Til en annen gård.
Det er nøyaktig den type pek de walisiske feene drev med.
Akkurat sånt noe.
Og deretter kom mannen i sølvfarget drakt. Det var det aller mest skremmende.
Det var klokken 22:00 på en torsdag. Jeg lagde meg te og skulle se en film.
De satt og så på tv da de enset noe sølvfarget ved vinduet.
Det største jeg har sett. Jeg trodde ikke mine egne øyne.
Jeg gikk bort til vinduet og så.
Han var høyere enn vinduet. Minst 2,40 høy.
Skapningen var så høy at ansiktet ikke syntes.
Så da Pauline løp opp for å vekke døtrene, var vesenets hode ved soveromsvinduet.
Da så hun at den ikke hadde ansiktstrekk. Det samme som jeg hadde sett.
Politiet ble tilkalt den kvelden da dette fant sted på gården til familien Coombs.
Betjent Ernie i politiet i Dyfed mottok anropet.
Jeg vil nok si at etter 26 års tjeneste
er dette den mest forskremte familien jeg har vært borti.
En annen gang, jeg tror det var rundt to om natten,
hørte vi at det ringte på.
Og vi hadde ikke sett noen ankomme hotellet via oppkjørselen,
verken med bil eller til fots.
Så jeg gikk til døren, og der sto det to karer.
De så ut som eneggede tvillinger.
Håret var gredd bakover til en sleik som lignet lakkert lær.
Men det bemerkelsesverdige var hudfargen.
Er moren din hjemme?
De hadde ikke én rynke eller fure i ansiktet.
De så ut til å være av voks.
De sa: "Vi skulle gjerne kommet tilbake og snakket mer inngående om dette med deg,
men vi har en avtale i Croesgoch."
Dette uroet meg litt. De så jo så merkelige ut.
De gikk mot bilen.
Vekk.
De forduftet bare
Samtidig hadde de vært innom Paulines gård.
Og det er jo merkverdig.
Hun sa at mens de befant seg hos oss, var de der også.
Den andre episoden fant sted en sen ettermiddag.
Mor og jeg satt i restauranten da vi fikk øye på noe på himmelen.
Det lignet et sølvfarget fat ved første øyekast.
Og det avga tilsynelatende et pulserende, oransje lys.
Denne gangen måtte jeg ringe Mrs. Coombs
for å forsikre meg om at jeg ikke så syner.
Hun sa: "Ja, vi ser på det nå.
Mor, far og alle barna. Vi ser på, alle sammen."
Vi syntes det så ut som om det forsvant ned i havet.
Men familien Coombs så at det landet på Stack Rock, en øy.
Stack Rock har fått en aura av mystikk fordi den ligger midt mellom åstedene.
Begge parter hadde jo utsyn dit hjemmefra, bare fra forskjellige vinkler.
Hun sa at fra hennes vinkel så det ut som klippen åpnet seg som en dør,
og at de forsvant inn.
Dette er ikke noe nytt.
Sjøfolk har loggført at ufoer kommer opp fra vannet,
svever ved skipssiden og så flyr av sted helt siden 1800-tallet.
Dette har… pågått lenge.
Uforklarlige himmelfenomener til sjøs er særlig interessant.
I mange tilfeller fins det en kobling til vann.
De blir ofte observert idet de kommer opp fra eller dykker ned i vann.
Noen er observert under vann.
Vi vet nå at det fins mange planeter.
Og da altså planeter i beboelig sone,
det vil si området der det potensielt sett kan finnes overflatevann.
Det finnes en del slike planeter.
Om lag én av fem stjerner har en planet i beboelig sone.
Det er i grunnen oppsiktsvekkende.
Hav gir gode livsbetingelser.
Ikke minst om man reiser fra planet til planet.
Atmosfærene er forskjellige med hensyn til temperatur.
Reiser man til Venus, er det 400 grader celsius,
og lufttrykket er hundre ganger så høyt som på jorden.
På Mars, derimot, kan det være minus 70 grader celsius,
og lufttrykket er bare en hundredel av hva det er på jorden.
Planetoverflater med atmosfære har fæle leveforhold.
Holder man til i havet,
vil temperaturen være innenfor skalaen der vannet antar flytende form.
Spriket er ikke så stort.
Den eneste forskjellen av betydning
mellom havet på én planet og havet på en annen planet
er de ulike sporstoffene som er i omløp i havet.
Det ville vært ukomplisert å oppholde seg i våre hav.
Det er ikke mye som skiller forholdene der fra havvann på andre planeter.
Det hersker en oppfatning om at dersom utenomjordiske kommer hit,
må de ha en avsidesliggende base et sted som vi ikke kjenner til.
Hvor kan det være? Under havoverflaten.
Stack Rocks passer inn i dette bildet.
Og dette kan igjen spores tilbake til keltisk mytologi.
Øyene ved kysten ble ansett som magiske.
Feene holdt til der.
Og keltiske helgener levde i isolasjon der for å oppnå kontakt med det overnaturlige.
Dere så altså en mann også?
Hvor godt så du dette?
Jeg så ikke ansiktet. Det var for langt unna.
Jeg tror ikke jeg var den eneste som sa det.
Noen tråkket rundt til høyre for gjenstanden.
"Jeg så en som gikk ut en dør.
Ørene var spisse, og på hodet var det en pelskledd hatt."
Her er en av de ansiktsløse.
Det er vel to-tre som hevder at de så noen som var om bord.
Jeg så aldri at det var noen om bord.
Jeg vet ikke om noen faktisk gjorde det, eller om det var barnlig fabulering.
Men det gir saken en ny dimensjon,
for hvis de faktisk så noen om bord,
var hendelsen den dagen mer betydningsfull enn vi tror.
Jeg kom hjem og sa: "Nå har det utartet fra ufoer til romvesen."
Kona lurte på hvordan det så ut.
Jeg svarte: "Tja, det sies at han eller hun, kjønnet er uvisst,
er iført sølvfarget romdrakt og har et mørkt visir foran øyeregionen.
Hun sa: "Han har jeg sett." "Du milde", tenkte jeg.
Hun sa: "Jeg så ham i et butikkvindu i Haverfordwest."
Jeg dro dit for å se, og det var en brannvernsdrakt.
I Milford Haven ligger det nemlig et oljeraffineri.
De hadde spesialutstyr, deriblant slike drakter,
som gjorde det mulig å slukke branner i intens hete.
Og etter mange år tror jeg en lokal innrømte at det hele var en skøyerstrek.
Vedkommende hadde gått rundt i en slik drakt.
Jeg synes det er synd, for det klusset til saken.
Skøyeren sto ikke bak alle tilfellene der folk så romvesen,
for skøyerstrekene kom etter observasjonene.
Det kan tenkes at han ble ansporet til dette av faktiske hendelser.
Ved ett tilfelle måtte han stupe inn i et buskas
fordi en kvinne kom til døren og lot til å ha et skytevåpen.
Det er nærliggende å tro at familien Coombs er gal eller villedet.
Det som frustrerer dem, er at ingen har klart å bekrefte eller avsanne
en av tidenes mest oppsiktsvekkende vitneskildringer av en ufo.
Stadig flere hevder å se fenomener som ikke kan forklares vitenskapelig.
Det var ikke bare her. Flere steder i countyet har det pågått lignende.
Forsvarsdepartementet mottok varsler om rundt 450 atskilte hendelser.
Jeg har sporet opp og intervjuet folk som jobbet der da.
Enkelte av dem sa:
"Det kan hende det var noe i det, men 450 observasjoner!
Vi hadde ikke nok ansatte til å undersøke hvert enkelt tilfelle."
Jeg så tilfeldigvis ut og fikk øye på noe på himmelen.
Det var formet som en kuppel.
Det utstrålte et blekt, kremfarget lys.
Hva mener du bør gjøres?
Jeg håper at myndigheter og forskere vil komme på banen
for å hjelpe til med å forklare dette.
Himmelspeiderne har én ting for øye:
En ufo som kan forlenge rekken av påståtte fenomener i landlige Pembrokeshire.
Forsvarsdepartementet kom under stadig mer press utover i 1978,
på grunn av flere observasjoner og økt medieinteresse.
Ser man på de innrapporterte sakene,
tror jeg ikke noen av dem kunne spores til aktiviteter ved RAF Brawdy
eller i Wales for øvrig,
der det inngikk militær eller sivil luftfart.
Mener dere helt oppriktig at det dere så, ikke var av denne verden.
-Ja. -Ja.
Akkurat, ja.
Noen sa at vi diktet opp alt for å få omtale.
Hvor opptatt er du av omtale når du er ti?
Så de faktisk et uidentifisert flygende objekt,
Eller var det dette de så?
Vi ble latterliggjort av mange. Barn liker ikke å fremstå som sprø.
Ingen tar deg på alvor fordi du har sett "små grønne menn".
Mor ville helst ikke at så mange skulle få vite om hva hun hadde sett,
på grunn av myten om den hvitkledde damen.
Mange ble skremt av at det visstnok var et gjenferd der.
Enda et overnaturlig fenomen ville bare forverre situasjonen.
Noen mener at vi har gjort dette som et forretningsstunt.
Men det har vi ikke.
Et hotell som åpnet like ved Milford Haven,
begynte å arrangere ufo-helger.
De delte ut suppe på termos og brødskiver,
og sendte folk av gårde på seks kilometer lange fotturer.
Læreren spurte om jeg kunne ha sett syner. Jeg svarte: "Nei, jeg ser aldri syner."
Jeg gjorde det klart at jeg ikke er dum, og at jeg så det jeg så.
Skapningen klatret opp og hoppet over denne grinden.
Jeg syntes det var noe rart med den.
Et menneske kan ikke hoppe over denne grinden.
"Terror-triangelets romvesen.
Høy, nifs skikkelse i glinsende, sølvfarget drakt.
sto foran vindu på øde gårdshus."
Jeg viste tante Pauline noen av disse utklippene.
Men hun ba meg la dette ligge.
Jeg sa at hun måtte snakke om det på et tidspunkt, men hun nektet.
Hun og døtrene snakket aldri om dette.
Det var formet som en sigar med en kuppel oppå.
Det jeg ikke satte pris på, var oppmerksomheten dette ledet til.
De fire første skoleårene på ungdomstrinnet var grusomme.
Jeg ble banket opp så å si daglig.
Jo, det gjorde jeg!
Som regel ville de presse meg til å si at jeg ikke hadde sett en ufo, at jeg løy.
Men jeg klarte ikke å gå på akkord med egne prinsipper
og si at jeg løy når det ikke var tilfelle.
Vi har noen unge gjester som sier at de har sett noe utenomjordisk selv.
I 1978 var jeg med i tv-programmet Magpie.
Dette er David, David og Philip, og her bak er Shaun.
Om du ser på programmet og studerer meg nøye,
ser du at jeg har blåveis.
Vi så på den i fem-seks sekunder.
Så la vi på sprang, vi ble så redde.
Den ga de meg fordi vi skulle på tv.
"Vi får se om den kan sminkes over."
All mobbingen og volden jeg opplevde, gjorde meg fast bestemt på å stå frem.
For andre utsettes for det samme bare fordi de sier fra om noe de har sett.
Det føltes påkrevd.
Jeg så en slags dør, og plutselig kom det en ut.
Jeg er ikke flau eller skamfull over å si at jeg så noe for 45 år siden
som jeg fortsatt ikke kan forklare.
Etter å ha utført møysommelig arbeid kan jeg forsikre deg om én ting:
Hadde folk skjønt fullt ut hva et ufo-besøk innebærer,
ville de ha løpt for livet.
Randall Pugh fikk nyss om at mor hadde vært vitne til en hendelse,
og kom på besøk.
Han oppfordret henne til å stå frem og fortelle om dette.
Dels for å støtte opp om barnas forklaringer.
Mange sa mye ufint om dem.
Så jeg måtte stå frem og si:
"Disse finnes faktisk. Det de så, har jeg også sett."
Hvordan så skapningene ut?
De var veldig høye og hadde uhyre lange armer og bein.
Alle så ut til å gå i kjeledress. Glinsende kjeledress.
Og de hadde spisst hode. Det hadde liksom en spiss.
Og de hadde ikke ansikt, ikke øyne, ikke munn.
Ingen åpninger, ingen nese.
Det finnes virkelig. Hva dette er, er utenfor vår forstand, men det fins.
Er det massehysteri, eller kan det tenkes at det er hold i det utenkelige?
Lokale i Broad Haven er tydelige på at de faktisk opplevde dette.
Dette handler om å gi livet et innslag av magi igjen.
Før trodde folk på alt mulig rart.
I et moderne samfunn tror vi ikke på slike vesen lenger,
men det skjer fortsatt underlige ting.
Så noe må det jo være.
Enten dette er rotfestet i omgivelsene eller i folks tankeverden.
Folk opplever det samme nå, men skildrer det annerledes på grunn av populærkultur.
Enten dette var overnaturlig eller naturlig,
skjedde det noe som forandret livet til folk.
Det er dette i seg selv som i mine øyne er viktig.
UFO-observasjonen fikk store følger for meg.
Jeg har aldri vært fordomsfull hva angår etnisitet, seksualitet, etc.
Og alt dette kan spores tilbake til…
det som gjestet skolen vår.
For hvis du kan slå deg til ro med
at det kanskje finner sted utenomjordiske besøk her på kloden,
kan du slå deg til ro med alt.
Da jeg la frem mine første vitenskapelige studier av uforklarlige himmelfenomener,
og belyste flyvetekniske spørsmål, hastighet og akselerasjon,
spurte en kollega om hvorfor jeg forsker på dette,
og hvorfor jeg stiller meg selv i en så utsatt posisjon.
Jeg kviet meg for å jobbe med dette, for emnet er omgitt av kraftig stigma.
Nevner du "ufo", begynner folk å fnise, og ingen tar deg på alvor.
Men vi er nå kommet dit hen at vi selv
er godt i gang med å utforske solsystemet vårt.
Vi har vært innom alle store himmellegemer og er på vei mot Kuiperbeltets ytterkant.
Og vi har roboter i aksjon på Mars.
Til tross for alt dette har vi det for oss
at det er utenkelig at romvesen kan komme hit til oss.
Det er slett ikke utenkelig, men snarere sannsynlig.
Det kan være en av menneskehetens største oppdagelser.
Hvordan kan man velge å overse det?
Det er nesten som om universet kretser om oss igjen.
Vi trenger stadige påminnelser om at universet ikke kretser om oss.
Når det blir mange nok forskningsmiljøer som innhenter data, utvikler teorier
og tar dette på alvor,
vil det neppe ta lang tid.
Jeg tror dette vil bli oppklart nokså raskt.
Det vil trolig bare ta rundt et tiår.
Jeg tror det vil endre alt, ja.
Tekst: Dario Kverme Birhane