Vad säger ni om nästa historia?
Man har börjat utreda ett påstående att nåt märkligt kom från himlen
och landade i den lilla walesiska byn Broad Haven nära Haverfordwest.
Jag minns inte vem som såg det först.
Vi var på skolgården. Det var lunchrast. Vi var vid det här trädet.
Det var 1977. Februari 1977.
Ja, vi lekte här. Vi spelade boll och sparkade ner bollen i ån där borta.
Vad det än var sågs det tre gånger av barn i den lokala skolan.
Jag minns att nån sa: "Vad är det?"
Alla sprang dit.
Det blev en tävling bort till fältet här för att se vad det faktiskt var.
Är det masshysteri, eller finns det nåt verkligt bakom det overkliga?
Ganska direkt efter det såg andra människor ganska märkliga saker.
Det var mycket aktivitet, många iakttagelser, mycket…
Det hände många olika saker.
Det var här det landade. Här.
De som bor nära Broad Haven säger att det de upplevde hände på riktigt.
Från tidernas början har människor sett oförklarliga saker i skyn.
Är vi ensamma i universum?
Nånstans i alla data finns nåt värt att utforska.
Vi har inte dolt någonting. Interplanetariska rymdskepp existerar.
Det var en utomjording med stora ögon.
Det är nåt väldigt viktigt som händer här, som är väldigt äkta.
ENCOUNTERS: JAKTEN PÅ NYA UFO-BEVIS
Nå, Kevin… Berätta nåt som du aldrig har berättat för nån annan om fenomenet.
Spelar vi in?
ASTROFYSIKER TIDIGARE FORSKARE HOS NASA
Under hela våra liv och hela våra föräldrars liv…
Sen 1940-talet har myndigheter och forskare sagt
att det här är löjligt, att det är nonsens.
Jag tror att det är huvudanledningen till
att man har haft väldigt få seriösa forskare som har studerat det här.
Jag skulle säga att det bara finns kanske 15 experter i hela världen.
Det är chockerande.
Det tyder på att det finns nåt mer än stigmatiseringen
och alla uppenbara saker, som gör att folk inte studerar det här.
Folk kanske inte vill veta vad de här fenomenen är.
De kanske inte vill veta sanningen. Den kanske skrämmer dem.
1977 BLEV DEN LILLA BYN BROAD HAVEN EPICENTRUM
FÖR DEN STÖRSTA MASSIAKTTAGELSEN I STORBRITANNIENS HISTORIA
ÅTMINSTONE 450 MÄNNISKOR UPPGAV ATT DE HADE SETT MYSTISKA FARKOSTER
OCH MÄRKLIGA VARELSER, VILKET LEDDE TILL FLERA ÅR AV UTREDNINGAR
ALLT BÖRJADE PÅ ETT FÄLT BAKOM EN SKOLA
Det är fortfarande en fin liten by.
Det är väldigt lugnt under vintern,
och helt galet på sommaren med alla semesterfirare.
Men det var en bra plats att växa upp på.
Jag skulle inte säga att jag var populär i skolan.
Jag var överviktig och jag var en bokmal, så jag blev retad och mobbad för det.
TIDIGARE ELEV
Jag tycker nog mer om katter än människor.
GRUNDSKOLA
DEL 1 - SKOLAN 4 FEBRUARI 1977
Det var en hemsk, fuktig, småregnig dag.
Jag var inne största delen av dagen. Jag gick inte ut och lekte med de andra.
De andra barnen kom in från rasten, och…
De sa att de hade sett ett flygande tefat.
Jag tyckte bara att det var trams.
Enligt mig fanns inga flygande tefat.
De fanns i dåliga sci-fi-filmer från 50-talet, eller i tabloiderna.
Men till slut tänkte jag: Det här är bara dumt. Jag måste se själv."
Jag gick ut från skolan och gick hela vägen ut till fältet.
Sen dök den här saken plötsligt upp framför mig från bakom några träd.
Den var silverfärgad, cigarrformad och ungefär 15 meter lång.
Den enda tanke jag fick i huvudet var att jag måste springa därifrån.
Jag berättade för mamma och pappa, och de var inte alls dömande.
De trodde mig när jag sa att jag hade sett det jag såg.
TIDIGARE ELEV
Mammor vet när man ljuger.
Hon var helt övertygad om att jag talade sanning.
Hon hörde av sig till en viss Randall Jones Pugh, en vän till familjen.
Randall Pugh är en pensionerad veterinär
som är regionutredare för brittiska ufoforskningsförbundet.
Vi har ett fenomen här som jag tror kommer att vara med oss länge…
UTREDARE
…om vi nånsin kommer att lösa det.
Du tar det området, Terry.
-Området… -Området där. Jag går åt nordväst.
Han kom så fort han kunde
och tog med sig en reporter från Western Telegraph.
UFO LANDAR I FÄLT, ENLIGT POJKAR
Vi såg ufot på fredagen. På måndag morgon bröt vansinnet ut.
I dag visade en grupp barn mig den plats där de såg nåt slags rymdskepp.
Plötsligt dök ett silverfärgat, cigarrformat föremål upp bakom buskarna.
Det försökte flyga, och sen försvann det.
Det var kväll. Jag var tio år gammal.
Jag satte på tv:n, och på barnnyheterna hade de ett helt otroligt inslag.
Rymdskeppet var liksom cigarrformat med en kupol uppe på.
När man är runt nio, tio har man en period av väldigt snabb utveckling.
Man har en väldigt vild fantasi, och vi var alla intresserade av ufon.
Vi har fått många rapporter om ufo-iakttagelser över Mobile.
Var hälsade.
-Vi kommer från Frankrike. -Ja.
1977 var ett väldigt bra år för ufon.
Antalet iakttagelser ökade…
Den var ungefär där borta.
Intresset hos pressen ökade.
Jag var helt besatt av ufon och utomjordingar då.
OFFICIELL UFO-UTREDARE
Allt det här utmynnade i Närkontakt av tredje graden.
Man såg trailrar överallt,
och när filmen väl kom var den precis som allt det jag hade läst om.
Dessutom var det en ganska dyster tid. Det var ständig bränslebrist.
Det var mitt under kalla kriget med Sovjetunionen.
Jag minns ett diagram i lokaltidningen där de visade explosionszonen.
Jag försökte räkna ut om jag skulle bli förångad eller om jag skulle hinna hem.
Så allt det där pågick.
Så ufon och utomjordingar och besökare från yttre rymden
var ett slags eskapism för mig då. Det var en värld som man kunde fly in i.
Jag såg ett flygande tefat, eller ett ufo. Det var i träden där borta.
Det var absolut den största och bisarraste historien som kom från Storbritannien.
Jag blev som besatt av det.
Jag kom fram till att nånting hade hänt, men att vi inte visste vad.
Så fort vi kom till skolan på måndagen delade rektorn upp oss.
Vi blev tillsagda att skriva om och rita en bild av det vi hade sett.
Vi ritade bilder, och ingen visste vad de andra ritade.
Vi hade sett samma sak, så chansen var stor att vi skulle rita samma sak.
Det var inte som i dag. Det fanns inga sociala medier eller mobiltelefoner.
Vi hade ingen möjlighet att kommunicera. Det fanns inget sätt att samarbeta.
Vi var opåverkade av varandra.
Han samlade in allas rapporter och man såg att man blev chockerad
av hur lika alla rapporter och beskrivningar var.
För att få veta mer har jag pratat med deras rektor, mr Llewellyn.
Jag vet att 16 barn såg det.
REKTOR
Såg alla samma sak?
Det finns en kärna av likhet i alla deras beskrivningar.
Jag lät dem rita och beskriva det de såg.
NUVARANDE REKTOR
När man ser på bilderna som barnen ritade ser man många tydliga likheter.
Det är samma form i alla bilder, alla har samma färger.
De har samma röda lampa på farkosten.
"Det här är det föremål jag såg fredagen den 4 februari.
Det var toppigt med 10 eller 11 fönster högst uppe, och en dörr med en ramp."
Det finns ingen som inte vet hur ett flygande tefat ser ut.
När man tittar på teckningarna kan man se påverkan från popkulturen.
Jag tänker särskilt på en film som jag vet visades på BBC då:
Förbjuden värld.
Det är sannolikt att några av barnen hade sett den.
Jag säger inte: "De såg filmen, så de hittade på alltihop."
När man genomsyras av tidens popkultur blir allt man har i huvudet en del av det.
Folk är genomsyrade av sånt här.
De ser Närkontakt av tredje graden, Dr Who och Mannen från Mars.
De har allt det i huvudet.
Jag hade alltid varit intresserad av ufon.
Jag var 12 när Star Wars kom. Det var för 45 år sen i år.
Det var en väldigt påverkbar ålder.
Ungefär samtidigt gick det tv-serier som In Search Of… med Leonard Nimoy.
Det kan vara dags att ta tag i ufofrågan igen, utan förutfattade meningar.
Att studera exoplaneter handlar om
att leta efter och kategorisera planeter runt andra stjärnor.
PENTAGONS MYSTISKA UFO-PROGRAM
Det kom en artikel i New York Times,
där vi fick veta om programmet där man hade undersökt ufon,
och att det var ett allvarligt problem.
De här rapporterna är en fråga om nationell säkerhet.
När vi ser nåt som vi inte förstår eller inte kan identifiera i vårt luftrum
är det våra nationella säkerhetstjänsters jobb att utreda och rapportera om saken.
Jag tänkte: "Forskare borde studera det här. Det här kräver forskning."
Jag bestämde mig för att göra det.
Vi är i ett svårt tillstånd av okunskap.
Vi vet inte vad de är. Vi vet inte vad deras avsikter är.
Avsikter är allt, eller hur? Vi vet inte vad de är.
Min hypotes är att det är icke-mänskliga varelser som styr de här farkosterna.
Det är en stor hypotes som vi inte har särskilt mycket belägg för.
Men det finns andra hypoteser.
Är du säker på att det inte var en helikopter från flygfältet?
En helikopter hade kunnat landa där,
men det är privat mark, så om man landar där kan man bli åtalad.
Det enda flygplan som hade kunnat landa där är en Harrier.
De flesta av oss barn, särskilt pojkarna,
hade koll på nästan allt som NATO flög med vid den tiden,
eftersom flygbasen RAF Brawdy låg så nära.
Folk tänkte nog: "Om det är nåt som flyger måste det ha med flygvapnet att göra."
På den tiden var RAF Brawdy en bas där vi utförde flygträning,
och träning med vapensystem.
Jag kom dit som kapten i 30-årsåldern. Jag var inte helt säker på var det låg.
Det låg så långt bort i Wales som man kunde komma, på Atlantkusten.
Nästa kust var Amerika.
Som kommunikationsofficer och pressofficer
var jag länken mellan RAF innanför stängslet och samhället utanför.
TIDIGARE RAF-OFFICER
Jag började få allt fler rapporter om iakttagelser
av saker som inte gick att förklara. Jag tog rapporterna på stort allvar.
En gång var det en dam i Haverfordwest, jag tror att det var en mrs Granville,
som var övertygad om att hon hade sett nåt.
EFTERMIDDAGSTE - RUM MED TOALETT
SKOLAN
HOTELL HAVENS
DEL 2 - HOTELLET 19 APRIL 1977
Min mamma hette Rosa, men kallades Rose Granville.
Hon var född i Barcelona.
Hon träffade min pappa när hon var 18, tror jag, och de gifte sig.
Sen tog han med henne hem till Wales.
Det var precis efter kriget,
och det fanns en allmän fientlighet mot utlänningar.
De kände en viss oro. Det var som om vi var annorlunda än alla andra.
ROSA GRANVILLES RÖST
Vi köpte stället 1967.
Det var ett gammalt smugglarfort som vi byggde om till ett hotell.
Det var huvudsakligen för min dotter.
Det här är ett foto av min mamma och mig.
Hon har på sig sina vita kökskläder.
Jag är klädd för att göra ett eller annat hotellgöromål.
Många trodde att det spökade där. Det fanns en gammal legend.
Man sa att en vit dam spökade där. Då kallades det The Havens.
Vi hade aldrig upplevt några spöken.
I Wales dalgångar var folk religiösa och alla gick i kyrkan på söndagar och så.
Samtidigt hade de en stark tro på det övernaturliga, som var äldre,
sen långt före kristendomen, och de höll fast vid den tron.
UFOLOGINS SOCIALA HISTORIA
Jag har arbetat mest som författare och journalist,
men mitt andra intresse är folklore, som jag doktorerade på.
Jag var inte först. Det fanns en bok av en fransk datavetare, Jacques Vallée,
som hette Passport to Magonia,
med undertiteln: "Från folklore till flygande tefat."
Det var dig Stephen Spielberg byggde ufoforskaren på
i sin klassiska film Närkontakt av tredje graden.
Jag är intresserad av att undersöka tidiga iakttagelser, före andra världskriget,
där man inte kan blanda ihop det med modern teknik.
Jag menar att det är en del av vår folklore.
Det är nåt som vi borde studera som en del av vår folklore.
Det var det som väckte mitt intresse för folklore-aspekten av det,
och fick mig att titta på gamla traditioner och historier.
Det finns särskilt många i Wales.
I keltisk folklore var feer viktiga, och det är de fortfarande.
Det var först under den viktorianska tiden som man började få romantiska idéer
om feer som nåt slags Tingeling-figurer och att de var välvilliga varelser
och att de ville hjälpa människor med sin magi och såna saker.
Feer i walesisk tradition liknar inte alls den moderna idén.
Det handlar om varelser som samexisterade med oss
och som inte var särskilt vänskapliga.
De hade alla möjliga otroliga förmågor. De kunde röra sig enormt fort.
De kunde trolla bort människor och radera deras minne.
De lurade människor.
Om de blev arga på en kunde hemska saker hända.
Mamma bodde i det tredje rummet där, på andra våningen.
Så snart jag hade lagt mig såg jag ett stort ljussken som pulserade.
Hon tittade ut genom fönstret och såg ett föremål som liksom svävade.
Det var ett så intensivt ljussken att jag knappt kunde öppna ögonen.
Och några… De här två…
Jag vet inte vad man ska kalla dem…
…figurerna kommer ur det.
De hade både väldigt långa armar och väldigt långa ben.
Men de hade inga anletsdrag alls.
De verkade lite ostadiga, enligt vad hon har sagt.
Hon ropade: "Vad vill ni?"
Vi hade höns i närheten, och hon var nog mer orolig för dem än för nåt annat.
När jag gjorde det, slog hettan från tefatet emot mig.
Sen flög det här flygande tefatet i väg med en otrolig fart.
Det var som om allt hade varit en dröm, som om jag bara fantiserade alltihop.
Min pappa kom tillbaka några dagar senare, och hon berättade för honom.
Sen skrev min pappa till mig om det.
Jag tyckte att det var löjligt. Jag tänkte att alla hade blivit galna,
både skolbarnen och min mamma, utifrån hur det lät.
När jag kom tillbaka sa pappa: "Vad det än var har det lämnat spår."
Då sa jag att vi borde ta en titt, så vi gick ut på fältet tillsammans,
och där fanns ett märke på marken.
Gräset såg bränt ut, och där var som en upphöjning.
Det var upphöjningen som fick mig att förstå att nåt hade varit där.
Jag undersökte historierna, skrev till försvarsdepartementet
och träffade och intervjuade några av de här människorna.
Sen kom vår offentlighetsprincip, som gav tillgång till myndighetsdokument.
Vi kunde få tillgång till 20, 30, 40 år gamla akter som vi aldrig hade sett.
Walesincidenterna fanns med där.
Rose Granville skrev till sin parlamentsledamot, Nicholas Edwards.
"Det gjorde mig väldigt uppbragt och störd
och jag vill verkligen inte uppleva det igen."
Jag älskar det.
Nicholas Edwards skickar det till försvarsministern,
som kontaktar RAF Brawdy och pratar med kommunikationsofficeraren.
Jag åkte dit och pratade med damen.
Jag kunde tyvärr inte hitta några fysiska bevis på att nåt hade landat där.
Som jag alltid gjorde skickade jag vidare rapporten till försvarsministeriet.
"Jag kan inte ge någon annan förklaring än ovanstående.
Men skulle ett ufo komma till RAF Brawdy,
kommer vi att utkräva normal landningstaxa och informera er genast."
De sa att de inte visste nåt om det, och de bad oss att inte prata om det.
De ville inte att folk skulle bli rädda.
Kan ni på allvar säga att människor inte blir lurade och vilseledda här?
UTREDARE
Jag är fullständigt övertygad. att ingen människa
kan simulera den extrema ångest och den extrema skräck
som vissa av de här människorna har uppvisat.
COOMBS GÅRD
DEL 3 - GÅRDEN APRIL-MAJ 1977
Det var vid ungefär den här tiden på kvällen som jag hade min upplevelse.
Inget har förändrats.
FAMILJEN COOMBS
Det är precis som det är nu.
Det var lite längre bort som min upplevelse började.
Det hände sig att jag var här ensam.
Om ni ser det fältet där borta, som sluttar neråt, där uppe lyste det.
I det här ljuset såg jag som ett upp-och-ner-vänt tefat.
Jag hörde häcken röra sig lite längre ner.
Det var väldigt tyst, och då steg en varelse ut ur häcken.
Den kom ut ungefär här. Jag stod borta vid grinden där.
Den var över två meter lång.
Den hade som en silverdräkt med ett motorcykelvisir.
Det var ansiktet. Det var väldigt mörkt.
Jag tänkte: "Herregud, vad är det där? Det där är ingen människa. Det går inte."
Den började gå mot mig. Jag tänkte: "Nej, det händer inte."
Jag började backa upp mot vägen där. Ni kan tänka er hur rädd jag var.
Jag stod här.
Den fortsatte gå mot mig, så jag sprang upp till där telegrafstolpen står.
Ni kan tänka er att jag springer nu.
När jag kom hit var det nåt som sa:
"Vänd dig om, stanna och titta."
Så jag stannade och vände mig om,
och den stod där vid den kala fläcken mitt i vägen, och stirrade på mig.
Det var helt overkligt. Jag tänkte: "Nej, nu sticker jag. Nu räcker det."
Jag sprang hela vägen hem. Jag blev helt livrädd.
Min pappa kom ner för att titta nästa dag, för att se om där fanns nånting.
Då var det ganska mycket mjuk lera på båda sidor om den här vägen.
När min pappa kom ner såg han ett enormt fotavtryck.
Det var för stort för en människa. Fotavtrycket var ungefär så stort.
Min faster Pauline hörde av sig och bad mig berätta vad jag hade sett.
Jag berättade precis vad jag hade sett. Hon sa: "Mår du bra?" Jag sa: "Ja."
Sen, det var väl tre, fyra veckor senare eller nåt liknande,
så såg hon nästan exakt samma sak.
Om man är en vanlig bondefamilj
som har sett rymdskepp och varelser från en annan planet,
hur övertygar man vänner, grannar och resten av världen att man inte är tokig?
Det är ett ständigt problem för Billy och Pauline Coombs
sen de var med om en av landets mest uppmärksammade ufo-iakttagelser.
Det började med en biltur.
Pauline Coombs körde hem till gården. Hon hade nog tre av barnen med sig.
Det yngsta, Kieran, såg nåt som var format som en amerikansk fotboll,
som följde dem längs vägen.
De blev allt räddare för det här, och bilen fick motorstopp.
När det hände första gången trodde jag att jag hade hittat på det.
Men det har hänt så mycket här…
MARKS FASTER
…att jag har börjat tro på det.
Billy Coombs hade boskap. Han hade ungefär 120 mjölkkor.
En kväll stängde och låste han grinden, men blev distraherad och gick tillbaka.
Det var vid elva på kvällen.
Sen ringde en granne några kilometer bort och sa: "Vad gör dina kor på min gård?"
Han kunde inte förklara det. Hur kunde de ha kommit dit?
Hade du 120 kor som teleporterades från ett fält till ett annat?
Till en annan gård.
Det är precis såna spratt som de walesiska feerna brukade spela.
Såna saker.
Sen kom mannen i silverdräkten, vilket var det mest skrämmande av allt.
Klockan var tio en torsdag. Jag gjorde en kopp te och skulle se en film.
De satt och tittade på tv när de såg nåt silverfärgat vid fönstret.
Det var det största jag hade sett… Jag trodde inte mina ögon.
Jag gick till fönstret och tittade upp.
Han var högre än fönstret. Åtminstone 2,5 meter. Åtminstone.
Varelsen var lång, och de kunde inte se ansiktet.
Pauline gick upp för att väcka deras två döttrar.
Huvudet nådde till sovrumsfönstret.
Hon kunde se att det inte hade några anletsdrag. Precis som det jag såg.
Familjen Coombs ringde polisen.
Det var konstapel Ernie som svarade.
Under alla mina 26 år i yrket
var det den räddaste familj som jag nånsin har träffat.
Det hade blivit ganska sent. Klockan var två på natten.
Vi hörde ringklockan.
Vi hade inte sett nån komma fram till hotellet på uppfarten,
varken i bil eller till fots.
Jag gick till dörren, och där stod två män.
De såg ut som enäggstvillingar.
Deras hår var tillbakakammat och såg ut som lackskinn.
Det mest slående var deras ansikten.
Är din mamma hemma?
De hade inga rynkor eller märken i ansiktet, som om de var vaxdockor.
De sa: "Vi skulle gärna komma tillbaka och prata mer med dig.
Men just nu måste vi åka till Croesgoch."
Jag blev lite orolig, för de såg så konstiga ut.
De gick till sitt fordon och försvann.
De bara försvann.
Samtidigt hade de besökt Paulines gård.
Det var väldigt märkligt.
Hon sa att samtidigt som de var hemma hos oss var de där också.
Den andra incidenten inträffade sent på eftermiddagen.
Min mamma och jag satt i restaurangen när vi såg nåt i himlen.
Det såg ut som en silverskiva när vi först såg det.
Sen började det pulsera med orange ljus.
Den här gången ringde jag mrs Coombs, för att bekräfta att jag inte såg i syne.
Hon sa: "Ja, vi tittar på det nu.
Min mamma, min pappa och alla barnen. Alla tittar på det."
Det såg ut som om det sjönk ner i havet.
Men familjen Coombs hade sett det,
och de sa att det gick ner på Stack Rock, som är en ö.
Stack Rocks har blivit en central punkt, då ön ligger mellan alla nyckelplatser.
De kunde båda se ön hemifrån, men från olika vinklar.
Hon sa att från hennes håll såg hon hur klippan hade öppnats som en dörr,
och sen försvann de.
Det här är inget nytt.
Fartygsloggar har information om ufon som kommer upp ur vattnet,
svävar nära fartygen och sen försvinner, ända tillbaka till 1800-talet.
Det här… Det här har hållit på länge.
Den marina aspekten av ufon är väldigt intressant,
alltså att de ofta förknippas med vatten. Ofta ser man dem komma ur vattnet,
eller sjunka ner i vattnet, och ibland ser man dem under vattnet.
Nu vet vi att planeter är väldigt vanliga.
Det är faktiskt så att planeter i den beboeliga zonen,
den region där man potentiellt kan ha flytande vatten på ytan,
såna planeter är ganska vanliga.
Ungefär en av fem stjärnor har en planet i den beboeliga zonen.
Det är ganska otroligt, när man tänker efter.
Hav är väldigt bra platser att leva på, särskilt om man färdas mellan planeter.
Atmosfärer är inte särskilt stabila när det gäller temperatur.
Om man åker till Venus är det över 400 grader varmt,
och det atmosfäriska trycket är 100 gånger högre än jordens.
Men om man är på Mars är det minus 75 grader
och en hundradel av jordens atmosfäriska tryck.
Att leva på en yta med en atmosfär är ganska fruktansvärt.
Om man bor i ett hav
kommer temperaturen alltid att ligga inom spannet för flytande vatten,
vilket inte är ett stort spann.
De enda riktiga skillnaderna
om man åker från ett hav på en planet till ett hav på en annan planet
är de kemikalier som flyter runt i havet.
Det skulle vara väldigt lätt att bara hänga i våra hav.
Det skulle inte vara stor skillnad mot nåt annat hav på en annan planet.
Tanken är att om varelser besöker oss från en annan planet,
så måste de ha en bas nånstans långt bort i ett område som vi inte känner till.
Vilken är den uppenbara platsen? Under havet.
Stack Rocks verkar passa in i det.
Där finns återigen en koppling till keltisk mytologi.
Öarna utanför kusten var magiska öar, och det var där feerna bodde.
Det var dit de keltiska helgonen åkte och levde eremitliv
för att få kontakt med det övernaturliga.
Och ni såg en man också? Hur väl såg du honom?
Jag såg inte ansiktet, för det var för långt bort.
Jag var nog inte den enda som sa det. Jag vet inte.
TIDIGARE ELEV
Det var nån som gick på dess högra sida.
"Jag såg en man komma ut ur en dörr.
Han hade spetsiga öron och en pälsmössa."
Här har vi en man utan ansikte.
Jag tror att det var två eller tre som sa att de såg varelserna.
Jag såg aldrig varelserna själv.
Jag kan inte bevisa att nån faktiskt gjorde det,
eller om det bara var barns fantasi.
Men det gör allt ännu djupare. Om de verkligen såg varelser,
så hände nåt mycket större än vi trodde här den dagen.
RYMDMYSTERIUM I TERRORTRIANGELN
Jag kom hem en dag och sa: "Vi har gått från ufon till rymdmän."
Min fru sa: "Hur ser han ut då?"
Jag sa: "Han eller hon, för vi vet inte, har visst en silverfärgad rymddräkt
med ett mörkt visir där ögonen skulle vara."
Då sa hon: "Jag har sett honom." Jag tänkte: "Jösses."
Hon sa: "Nej, det har jag. I ett skyltfönster i Haverfordwest."
Jag åkte dit och tittade, och det var en brandmansdräkt.
I Milford Haven finns ett stort oljeraffinaderi
och de hade specialutrustning, bland annat såna här dräkter,
som gjorde att de kunde bekämpa väldigt heta bränder.
EN FÖRSVUNNEN DRÄKT? ETT SPRATT?
Jag har för mig att nån senare erkände att de hade spelat alla ett spratt.
De hade gått omkring i en sån dräkt.
Det var en besvikelse för mig, för det komplicerade allting.
TOG PROMENAD I SILVERDRÄKT
Sprattet förklarar inte alla iakttagelser av rymdmän, för sprattet kom efteråt.
Han kan ju ha fått för sig att göra det på grund av äkta upplevelser.
En gång blev han tvungen att dyka ner i ett snår.
En kvinna öppnade dörren och riktade ett gevär mot honom.
Man frestas att tro att familjen Coombs är korkade eller har tagit fel.
Deras problem är att ingen har kunnat varken bevisa eller motbevisa
det som är några av de mest otroliga ufo-iakttagelserna hittills.
Allt fler människor hävdar att de ser sånt som vetenskapen inte kan förklara.
Det var inte bara här.
Det var ett flertal platser i grevskapet där samma sak hände.
Jag tror att försvarsdepartementet fick rapporter om 450 olika incidenter.
Jag har letat upp och intervjuat människor som jobbade där då.
Vissa säger. "Det kanske var nåt."
Men 450 iakttagelser?
Vi hade inte så mycket folk att vi kunde utreda varje enskilt fall.
Jag råkade titta ut och då såg jag nåt i himlen.
Det var kupolformat…
Det strålade med ett gräddfärgat ljus.
Vad vill ni att myndigheterna ska göra?
Jag hoppas att myndigheter och forskare kan hjälpa oss att förstå vad det är.
Himlaskådarna har ett mål, att se ännu ett flygande tefat
att lägga till den allt längre listan på påstådda iakttagelser i Pembrokeshire.
Det var en stor press på försvarsdepartementet 1978,
när antalet iakttagelser ökade och pressens intresse ökade.
Av alla de incidenter som rapporterades, kunde vad jag vet ingen av dem förklaras
av aktiviteter vid RAF Brawdy, eller i Wales över huvud taget,
med antingen militära eller civila flygplan.
Menar ni på allvar att ni tror att det som ni såg kommer från en annan värld?
-Ja. -Okej…
Folk sa: "De hittade på för att få publicitet."
Vad vill man ha för publicitet när man är tio?
Men såg de verkligen ett ufo? Eller var det detta som de såg?
Vi blev förlöjligade. Som ung vill man inte att folk ska tro att man är knäpp.
De tar en inte på allvar, för man har sett små gröna män.
FLER ANSIKTSLÖSA MÄN
Min mamma ville inte att för många skulle få veta om det hon hade sett,
med tanke på historien om den vita damen.
Det skrämde folk, skulle jag säga, tanken på att det kunde spöka där.
Ännu en historia om oförklarliga saker skulle bara göra saken värre.
Vissa sa: "Ni har gjort det för att få fler kunder."
Men så var det inte.
Ett hotell som hade öppnat nära Milford Haven
hade börjat med ufo-helger!
De gav folk en termos med soppa och några mackor
och skickade ut dem på långa promenader i flera kilometer.
Jag berättade för min lärare som sa: "Är du säker?"
Jag sa: "Jag har inget fel på ögonen."
Jag sa: "Och jag är inte dum. Det jag såg, det såg jag."
Den kom upp till häcken och hoppade över den här grinden.
Jag tyckte att det var nåt som kändes fel. Ingen människa kunde hoppa över grinden.
"Rymdmän i terrortriangeln."
"En lång, skrämmande figur i en skinande silverdräkt
blockerade fönstret i en enslig stuga."
Jag visade min faster Pauline tidningsurklippen och allt.
Hon sa: "Nej, ta inte upp det där. Låt det vara."
Jag sa: "Du måste prata om det nån gång."
Hon sa: "Nej. Jag och flickorna pratar inte om det alls."
Det var tydligt cigarrformat med en kupol uppe på.
Jag tyckte inte om all den uppmärksamhet som jag fick.
Min högstadietid var fruktansvärd.
Jag blev fysiskt misshandlad nästan varje dag.
Jag såg det!
Oftast ville de att jag skulle säga att jag inte hade sett ett ufo.
De ville att jag skulle säga att jag ljög, men jag kunde inte göra det.
Jag kunde inte gå emot mina principer och säga att jag ljög när jag inte gjorde det.
Vi har ungdomar här i studion som hävdar att de själva har upplevt det.
1978 var jag med i ett tv-program som hette Magpie.
Vi har David, David, Philip och Shaun där nere…
Om man tittar noga på inslaget i Magpie
ser man att jag har en blåtira.
Vi såg den i kanske fem, sex sekunder
och sen sprang vi därifrån. Vi var så rädda.
Jag fick den på grund av tv-programmet. "De kan ju försöka sminka över den."
Med all mobbning som jag utsattes för tänkte jag: "Jag måste säga nåt."
Det fanns andra som gick igenom samma sak bara för att ha berättat vad de hade sett.
Jag kände att jag var tvungen.
Jag såg som en dörr och plötsligt kom det ut som en människa.
Jag skäms inte för att säga
att jag såg nåt för 45 år sen som jag fortfarande inte kan förklara.
Efter att ha utfört mitt arbete kan jag försäkra er om en sak.
Om allmänheten skulle veta precis vad det innebär att det finns ufon…
Då skulle de springa för livet.
Randall Pugh hade hört att min mamma hade sett ett ufo,
och han kom och besökte oss.
Hon sa att hon borde berätta om det.
För att bekräfta det som barnen hade sett.
Många människor retade och hånade dem.
Jag kände mig tvungen att komma fram och säga: "De är absolut äkta.
Det de såg har jag också själv sett."
Hur såg figurerna ut?
De var väldigt långa, med väldigt långa armar och ben.
De såg ut som om de hade overaller på sig. Glänsande overaller.
De hade spetsiga huvuden. Det var på nåt sätt spetsigt.
De hade inga ansikten. De hade inga ögon, inga munnar,
inga hål, knappar eller nånting.
Det är äkta. Det är här. Vi vet inte vad det är, men det existerar.
Är det masshysteri, eller finns det nåt verkligt bakom det overkliga?
De som bor runt Broad Haven kan berätta att det de upplevde är i högsta grad äkta.
Det handlar om att återförtrolla miljön.
Folk brukade tro på alla möjliga konstiga saker.
I modern tid tror vi inte på såna varelser,
men det händer ändå märkliga saker. Det finns uppenbarligen nånting.
Om det är nåt i landskapet eller i människors hjärnor…
De har samma märkliga upplevelser, men förklarar dem med tidens popkultur.
Oavsett om det var övernaturligt eller ej, hände nåt som förändrade människors liv.
För mig är det det som är det viktiga.
Ufo-iakttagelsen påverkade mig på djupet.
Jag har aldrig haft fördomar som grundas på ras, sexualitet eller nåt annat.
Allt det kommer från…
Det kommer från det besök som vi fick på den här skolan.
För om man kan acceptera
att utomjordingar kan komma och besöka oss så kan man acceptera vad som helst.
När jag gav min första vetenskapliga presentation om ufon
och diskuterade deras flygegenskaper
och hastighet och acceleration, frågade en av mina kollegor mig:
"Varför gör du det här? Varför studerar du det här?
Varför försätter du dig själv i den här positionen?"
Jag var orolig när jag började, för det är behäftat med ett stigma.
Om man pratar om ufon börjar folk fnissa och ingen tar en på allvar.
Men nu är vi här.
Vi har avslutat första stadiet i att utforska vårt solsystem.
Vi har besökt alla stora planeter.
Vi rör oss mot mindre himlakroppar i Kuiperbältet och vi har robotar på Mars.
Men fortfarande, trots allt det,
tänker vi oss att det är omöjligt för utomjordingar att besöka oss.
Det är inte alls omöjligt. Det är snarare ganska troligt.
Det kan vara en av mänsklighetens största upptäckter.
Hur kan man säga nej till det?
Det är nästan som att vi vore universums centrum igen.
Vi måste lära oss det om och om igen, att människan inte är universums centrum.
När vi har tillräckligt många forskargrupper som samlar in data
och som tar det här på allvar kommer det nog att gå fort.
Jag tror att vi kommer att lösa det ganska fort. Det tar nog bara tio år.
Det kommer att förändra allt. Ja.
Undertexter: Peeter Sällström Randsalu