Тож що ми знаємо про цю історію?
Розслідування почалось із заяви про те,
що щось дивне з'явилося в небі
й приземлилося в уельському селищі Брод-Гейвен біля Гейверфордвесту.
Не пам'ятаю, хто побачив його першим.
Ми були на шкільному майданчику,
на обідній перерві, біля цього дерева.
Це був 77-й рік. Лютий 77-го.
Так, ми гралися тут.
Вибивали м'яч у раундерзі ось там.
Що б це не було, його тричі помітили діти місцевої школи.
Пам'ятаю, як хтось спитав: «Що це?»
І всі побігли.
Це був невеличкий забіг до кінця поля,
щоб побачити напевне, що ж там таке.
Чи справді це лише масова істерія,
чи все ж реальна історія про неймовірне?
Так, майже відразу після цього
інші люди бачили досить дивні речі.
Було багато випадків, багато очевидців, багато…
Так, багато чого відбувалося.
І ось тут він приземлився.
Мешканці Брод-Гейвена
стверджують, що все по-справжньому.
Від початку історії
люди бачили непояснимі речі в небі.
Чи ми єдині у Всесвіті?
У даних буде щось варте дослідження.
Ми нічого не приховували.
Міжпланетні космічні кораблі існують.
Це був прибулець з великими очима.
Тут відбувається щось дуже важливе,
автентичне і справжнє.
КОНТАКТИ
Отже, Кевіне,
розкажіть якийсь секрет про цей феномен, який нікому не казали.
Ви вже записуєте?
ДР. КЕВІН КНУТ АСТРОФІЗИК, КОЛИШНІЙ НАУКОВЕЦЬ НАСА
Знаєте, усе наше життя
і життя наших батьків,
починаючи з 1940-х,
влада й науковці казали нам, що це все сміхотворно.
Казали, що це маячня.
Думаю, це головна причина, чому немає серйозних,
точніше донедавна не було, серйозних дослідників, які б вивчали це.
Я б сказав, що у світі налічується до 15 експертів із цього питання.
Мене це шокує
і наштовхує на думку, що є щось більше, ніж просто стигма
й інші об'єктивні причини,
які перешкоджають вивченню цього.
Можливо, люди не хочуть знати, що це за феномен.
Може, люди не хочуть знати правду. Може, це їх чимось трохи лякає.
ТРИКУТНИК БРОД-ГЕЙВЕНА
У 1977 році невеличке уельське селище Брод-Гейвен
стало епіцентром найчисленнішого спостереження НЛО
в історії Сполученого Королівства.
Принаймні 450 людей повідомили, що бачили таємничі об'єкти
й дивних створінь в околицях.
Розслідування тривали десятиріччя.
Усе почалося на полі за школою.
БРОД-ГЕЙВЕН
Це було гарне селище. Воно досі таке.
Дуже тихе взимку
й дуже гамірне влітку, коли приїжджають туристи.
Чудове місце для дітей.
Я б не назвав себе популярною дитиною в школі.
У дитинстві я мав зайву вагу й дуже любив читати книжки.
Тому мене дражнили й цькували.
Мабуть, я більше люблю котів, ніж людей.
БРОД-ГЕЙВЕН
ПОЧАТКОВА ШКОЛА
ЧАСТИНА 1 ШКОЛА
4 ЛЮТОГО 1977 РОКУ
Це був жахливий день, дощовий і вологий.
Я не любив виходити на двір.
Я рідко гуляв чи грався з іншими дітьми.
Інші діти саме повернулися з вулиці після гри.
І
вони казали, що бачили літаючу тарілку,
але для мене ці історії були маячнею.
Для мене літаючих тарілок не існувало.
Це було щось із поганих наукових фільмів 1950-х
або таблоїдних газет чи чогось такого.
Але в кінці дня я подумав,
що це вже просто смішно й треба все перевірити самому.
Я вийшов зі школи.
Пройшов через усе поле до його краю.
І тут із-за дерев
переді мною з'явилася ця штука.
Срібляста, продовгуватої форми,
завдовжки десь 14 метрів.
І в моїй голові виникла лише одна думка,
що треба втікати.
Дома я розповів батькам, які поставилися до всього з розумінням.
Вони повірили мені. Повірили, що я справді щось бачив.
Мати знає, коли дитина обманює.
Вона не сумнівалася, що я кажу правду.
Вона зв'язалася з паном Рендаллом Джонсом П'ю,
близьким другом сім'ї.
Рендалл П'ю — ветеринар на пенсії,
що є регіональним розслідувачем Британської асоціації вивчення НЛО.
Ми зафіксували феномен, який ще довго будемо розкривати…
РЕНДАЛЛ ДЖОНС П'Ю РОЗСЛІДУВАЧ
…якщо нам узагалі це вдасться зробити.
Террі, займись ось тим сектором.
-Сектором на… -Ось тим.
А я піду на північний захід.
Він приїхав якнайшвидше, узявши із собою
репортера газети «Вестерн телеграф».
НЛО бачили в п'ятницю, а до ранку понеділка почалося божевілля.
Діти показали місце,
де, за їхніми словами, вони бачили космічний корабель.
Раптом із-за кущів з'явився сріблястий продовгуватий об'єкт.
Він намагався злетіти, а потім зник.
Була ніч. Мені було десять років.
Я ввімкнув телевізор,
і в дитячій програмі «Н'юзраунд» була ця неймовірна історія.
Це був космічний корабель у формі сигари з куполом угорі.
Коли тобі дев'ять-десять років
і психіка лише формується, уява може розігратися,
а НЛО — це те, чим ми всі цікавилися в той час.
Ми отримали багато повідомлень про НЛО в Мобілі.
Вітаю!
Ми з Франції.
Так.
1977 рік став знаковим для НЛО.
Кількість випадків зростала.
Ну, це було десь там.
Інтерес преси зростав.
Тоді я був одержимий НЛО та прибульцями.
Кульмінацією всього став фільм «Близькі контакти третього ступеня».
Його дуже інтенсивно рекламували.
А потім сам фільм зображав усе так, як у книжках, що я читав.
До того ж це були важкі часи. Був дефіцит пального.
Це був розпал холодної війни з Радянським Союзом.
Пам'ятаю, як у місцевій газеті публікували
схематичну зону ураження ракетами.
Я ще вираховував, чи помру відразу,
чи таки встигну вчасно повернутися додому.
Таке от тоді відбувалося.
Тож НЛО, прибульці, позаземні відвідувачі
були для мене втечею від реальності.
Це був інший світ, куди можна було втекти.
Я бачив літаючу тарілку, або, як це ще називають, НЛО.
Вона була поміж тих дерев ось там.
І це був найгучніший і найдивніший випадок,
зафіксований у Сполученому Королівстві.
І він просто захопив мене.
Я точно знав, що щось трапилось.
Однак не знав напевне, що це було.
Щойно ми прийшли в школу в понеділок уранці,
директор розділив нас.
Нам сказали описати й намалювати те, що ми бачили.
Ми малювали, і ніхто не знав, що малюють інші.
Ми бачили одне й те ж. З високою ймовірністю
ми мали намалювати десь одне й те ж.
Тоді були інші часи, ніж сьогодні.
Соцмереж не було. Мобільних телефонів не було.
Тож у нас не було можливості якось згуртуватися.
Не було можливості змовитися.
Директор подбав про це.
Він зібрав наші свідчення
і був помітно шокований тим, наскільки схожі між собою вони були.
Я дізнався більше,
поговоривши з директором, паном Ллівеліном.
Я знаю, що 16 дітей це бачили.
РАЛЬФ ЛЛІВЕЛІН ДИРЕКТОР
І вони всі бачили одне й те ж?
Усі вони описують дуже схожі речі.
Я попросив їх намалювати те, що вони бачили.
У малюнках, які намалювали діти,
справді багато схожого.
Усі вони зображають схожі форми.
Як бачите, усі вони однакового кольору.
Усюди є червоний ліхтар на даху об'єкта.
«Це об'єкт, який я бачив у п'ятницю, 4 лютого».
«Він був у формі купола. У нього було 10 чи 11 вікон угорі,
а також двері з трапом».
Кожен на планеті Земля знає,
як виглядає літаюча тарілка.
Розглядаючи ці малюнки,
можна побачити, звідки взялися ті чи інші елементи.
На думку приходить один фільм, який показували на «Бі-бі-сі».
«Заборонена планета».
Є велика ймовірність, що діти його бачили.
Це не доводить, що вони вигадали все, бо подивилися фільм.
Але якщо бути під впливом фільму й поп-культури того часу,
усі ті образи будуть спливати з пам'яті.
Такі речі впливають на людей.
«Близькі контакти третього ступеня»,
«Доктор Хто», «День, коли Земля зупинилась» —
люди дивилися це все.
Це все було в їхніх головах.
Я завжди цікавився НЛО.
Мені було 12, коли вийшли «Зоряні війни» 45 років тому.
І це був вразливий вік, ви ж розумієте.
Приблизно в той самий час
по телевізору показували «У пошуках» із Леонардом Німоєм.
Напевно, саме час знову зайнятися темою НЛО без упереджень.
Дослідження екзопланет, по суті, полягає в пошуку й
характеризації планет з інших зоряних систем.
Навіть у «Нью-Йорк таймз» вийшла стаття
про «Розширену аерокосмічну програму ідентифікації загроз», де йшлося про те,
що нез'ясовні аномальні явища є проблемою.
Нез'ясовні аномальні явища є загрозою національній безпеці.
Коли в нашому повітряному просторі є речі, яких ми не розуміємо,
це стає питанням національної безпеки,
яке треба ретельно дослідити.
Я подумав:
«Це треба вивчати науковцям».
«Це те, що треба вивчити».
Тому я вирішив це зробити.
Ми у важкому стані невігластва.
Ми не знаємо, хто вони. Ми не знаємо їхніх намірів.
Уся суть у намірі, чи не так? Ми не знаємо, чим вони є.
Я підтримую гіпотезу,
що цими кораблями керують не люди.
Це смілива гіпотеза, для підтвердження якої замало доказів.
Але є й інші можливі гіпотези.
Ви впевнені, що це не вертоліт чи літак з аеродрому поруч?
Це міг бути вертоліт…
ШОН ҐАРРІСОН, 1977 рік
…але там приватна територія,
і сідати там протизаконно.
А єдиний літак, що міг потрапити туди, — це «гаррієр».
Більшість із дітей, особливо хлопчиків,
знали майже все про апарати, які НАТО в той час запускав у небі,
адже ми були так близько до КПС Бровді.
Думаю, люди природно думали,
що якщо щось літає, то це були Королівські ПС.
У той час КПС Бровді
був полігоном для тренувальних польотів,
зокрема випробування збройних систем.
Я прибув туди флайт-лейтенантом. Мені було трохи за тридцять,
і я не розумів напевне, де я був.
Але це було в дуже віддаленій частині Уельсу
на межі з Атлантичним океаном. Далі лиш Америка.
Як офіцер зі зв'язків із громадськістю
я був посередником між Королівськими ПС з однієї сторони паркана
і громадськістю — з іншої.
Я отримував дедалі більше свідчень про появу об'єктів,
які важко пояснити.
Я ставився до них дуже серйозно.
Був один випадок у Гейверфордвесті,
коли в одному з готелів місіс Ґранвілл, здається,
стверджувала, що бачила, як щось приземлилося.
КРЕМОВИЙ ЧАЙ ПРИВАТНА ВАННА В НОМЕРІ
ПОЧАТКОВА ШКОЛА
ГОТЕЛЬ «ГЕЙВЕНС»
ЧАСТИНА 2 ГОТЕЛЬ
19 КВІТНЯ, 1977 РОКУ
Мою мати звали Роза, але називали її Роуз Ґранвілл.
Вона народилася в Барселоні.
Вони з татом познайомилися, коли їй було 18,
і вони одружилися.
А потім, звісно, він узяв її до Уельсу.
Це було відразу після війни,
і до чужинців зазвичай ставилися дещо вороже.
Вони відчували певний неспокій.
Ми були наче окремо від інших.
ГОЛОС РОЗИ ҐРАНВІЛЛ
Ми купили це місце в 1967 році.
Це був форт старого контрабандиста,
і ми перетворили його на готель.
Я хотіла, щоб він був для нашої доньки.
Це наша з мамою фотографія.
Це її старий білий кітель, у якому вона працювала на кухні.
Я у своєму одязі, готова працювати в готелі.
Багато людей думали, що там були привиди.
Це була лише легенда.
Розповідали про таку собі «білу леді».
Тоді це місце було відоме як «Гейвенс».
Ми ніколи не бачили жодних привидів.
Люди в уельських долинах були дуже релігійні
у формальний спосіб: усі в неділю ходили в церкву.
Крім того,
вони вірили в надприродні сили, що були значно давніші,
ніж саме християнство. Вони зберегли ці вірування.
ЛІТАЮЧІ ТАРІЛКИ СОЦІАЛЬНА ІСТОРІЯ УФОЛОГІЇ
Я в основному працював письменником і журналістом.
Паралельно я цікавився фольклором, на тему якого писав наукову роботу.
Я був не перший. На цю тему вже була книга
французького інформатика Жака Валле —
«Паспорт до Магонії».
У неї був підзаголовок «Від фольклору до літаючих тарілок».
Ви були людиною,
що стала прототипом для дослідника НЛО в класичному фільмі Стівена Спілберга
«Близькі контакти третього ступеня».
Як ви знаєте, я дуже цікавився давніми згадками
в період до Другої світової війни,
які точно не сплутаєш із сучасними технологіями.
У будь-якому разі це частина нашого фольклору.
Це те, що ми маємо вивчати як частину нашого фольклору.
Тож саме це спонукало мене вивчати фольклорні аспекти,
зокрема досліджувати давні традиції та історії.
А особливо багато їх саме в Уельсі.
У кельтському фольклорі феї займали дуже важливе місце.
Та й досі займають навіть сьогодні.
Лише у вікторіанський період
люди прийшли до романтичної ідеї,
що феї — це маленькі створіння
на зразок Дінь-Дінь, що мають доброзичливу вдачу й хочуть допомагати нам
своїми магічними закляттями й усім таким.
Феї в уельській традиції не відповідали сучасним уявленням.
Це була раса істот, які співіснували разом із нами
і які ніколи не були доброзичливими.
У них були всілякі дивовижні здібності,
зокрема здатність подорожувати з величезною швидкістю,
робити так, щоб люди зникали, або стирати їм пам'ять.
Тож вони глумилися з людей.
І якщо їх розізлити, наслідки можуть бути дуже невтішні.
Мати була в третій кімнаті ось там.
На другому поверсі.
Щойно я лягла спати,
як побачила інтенсивні спалахи світла.
Вона глянула у вікно й побачила об'єкт,
який ширяв над землею.
Воно було таким інтенсивним,
що я ледь могла розплющити очі.
І хтось… дві…
Не знаю, як назвати їх.
Фігури вийшли з нього.
У них обох були дуже довгі руки
й дуже довгі ноги.
Але в них не було жодних рис.
За її словами, вони видавалися трохи хиткими.
Вона крикнула: «Чого ви хочете?» Неподалік звідти ми тримали курей,
і я думаю, що найбільше вона переймалася саме за курей.
І коли я це зробила,
мене вразило якесь тепло від тарілки.
І ця тарілка дуже швидко чкурнула вгору.
Це все було наче один суцільний сон,
наче це все було лише в моїй уяві.
Мій батько повернувся через день чи два.
Вона розповіла йому.
Батько написав мені про все, що сталося.
І я подумала, що це смішно. Я сказала собі: «Вони всі збожеволіли!»
Ці школярі й моя мама просто ширили чутки одне одного.
Коли я повернулася,
тато сказав: «Що б це не було, воно залишило слід».
Я сказала: «Гаразд, ходімо подивимося». Ми пішли полем разом,
і на землі справді був слід.
Трава здавалася обгорілою, і там був гребінь.
Це був самий натуральний гребінь на землі,
наче щось було там.
Коли я розслідував ці історії, то писав у Міністерство оборони,
а також спілкувався з деякими з цих людей.
Потім був Закон про свободу інформації.
Зараз можна отримати інформацію від уряду.
Ми можемо отримати дані 20-, 30-, 40-річної давності, яких ніколи не бачили.
І ці інциденти на заході Уельсу теж є там.
Роуз Ґранвілл писала своєму місцевому депутату
Ніколасу Едвардсу.
«Це дуже схвилювало й занепокоїло мене,
і я геть не хочу, щоб така зустріч повторилася».
Гарна фраза.
Ніколас Едвардс надіслав це міністру оборони,
який звернувся до офіцера зі зв'язків із громадськістю КПС Бровді.
Я пішов туди, поговорив із тією леді.
На жаль, я не знайшов жодних фізичних доказів того,
що там щось приземлялося.
Тоді я, як і завжди,
передав цей звіт у Міністерство оборони.
«Я не можу запропонувати іншого пояснення, окрім наведеного вище».
«Однак якщо НЛО прибуде на КПС Бровді,
ми стягнемо стандартний тариф за посадку й негайно повідомимо».
Вони відповіли, що нічого не знають,
і попросили нас більше не говорити про це.
Вони не хотіли лякати інших людей.
Чи можете ви впевнено сказати, що це все не обман,
що це не якийсь місцевий розіграш?
Я абсолютно впевнений,
що жодна людина не може імітувати таку надзвичайну схвильованість,
такий сильний страх,
які можна було спостерігати наочно в деяких із цих людей.
ФЕРМА КУМБСІВ
ЧАСТИНА 3 ФЕРМА
КВІТЕНЬ-ТРАВЕНЬ 1977 РОКУ
Цей випадок стався ввечері десь у таку саму пору.
Тут нічого не змінилося.
Усе було точно так само, як є зараз.
Усе відбулося трохи далі звідси вниз по дорозі.
Коли це сталося, я був тут зовсім один.
Якщо поглянете туди, побачите поле з великим пагорбом.
На вершині було світіння.
У тому світінні я помітив об'єкт, схожий на перевернуте блюдце.
І я чув, як огорожа рухається нижче.
І було дуже тихо, а потім ця штука з'явилася над огорожею.
Ось тут воно вийшло з-за огорожі.
Я був там, біля воріт.
Воно мало зріст понад два метри
й сріблястий костюм із шоломом, як у мотоцикліста.
Дуже темним, тож обличчя видно не було.
Я подумав: «Боже, що це?»
Я подумав: «Це не людина».
«Це точно не людина».
Воно почало наближатися до мене.
Я подумав: «Цього не може бути».
Я повернувся до провулку туди.
Думаю, ви можете уявити, як страшно мені було.
Тож я стояв тут.
Воно йшло просто на мене.
Тож я хутко побіг туди до телеграфного стовпа.
Ви можете уявити, як я біг тут.
Коли я прибіг сюди, щось сказало мені:
«Повернись, зупинись і подивись». Тож я зупинився й повернувся.
Воно стояло там на пустій ділянці
посеред дороги, витріщалося.
Це було неймовірно. Я подумав: «Ні, я йду звідси».
«Мені цього не треба».
І я побіг додому. Я був дуже наляканий.
Мій тато прийшов наступного дня глянути,
що тут і до чого.
У той час обабіч цієї дороги було багато м'якої грязюки.
Коли мій тато прийшов, він помітив величезний відбиток ноги,
що був надто великий для звичайної людини.
Відбиток був ось такий завбільшки.
Також моя тітка Полін зв'язалася зі мною.
Вона сказала: «Скажи, хлопче, що ти бачив?»
Я розповів їй те, що бачив.
Вона спитала: «Усе гаразд?» Я сказав: «Так, усе добре».
А потім, здається, десь через три-чотири тижні
вона побачила те саме, що і я.
Коли ви проста сім'я фермерів
і ви впевнені, що бачили кораблі
й створінь з іншої планети,
як переконати друзів, сусідів і взагалі весь світ,
що ви не зійшли з розуму?
Це постійна проблема, з якою стикаються Біллі та Полін Кумбси,
які стали частиною
однієї з найвідоміших у нашій країні історій про НЛО два роки тому.
Усе почалося під час поїздки на авто.
Полін Кумбс їхала на свою ферму.
Здається, з нею в авто було троє її дітей.
І наймолодший — Кіран — побачив об'єкт у формі футбольного м'яча,
що переслідував їх ґрунтовою дорогою.
І це почало тривожити їх усе більше, та ще й двигун заглух.
Коли це сталося зі мною вперше, я подумала, що це просто моя уява.
Але тут стільки всього відбувається…
ПОЛІН КУМБС ТІТКА МАРКА
…що я почала вірити.
Біллі Кумбс був пастухом.
Він відповідав за близько 120 одиниць молочної худоби.
Однієї ночі він надійно зачинив ворота.
Потім щось відволікло його, і він пішов у дім.
Було десь 11 годин вечора.
Потім йому подзвонив сусід з іншої ферми
десь за 2,5 км звідти й спитав: «Чому твої корови тут?»
Він не міг це пояснити,
бо не розумів, як вони могли туди потрапити.
120 корів телепортувалися з однієї ферми на іншу?
На іншу ферму.
Це саме такі фокуси,
які любили робити уельські феї. Це дуже схоже на них.
А потім прийшов чоловік у сріблястому костюмі,
що було найстрашнішим з усього пережитого.
Це була десята година четверга.
Я пішла зробити чаю, щоб дивитися вечірнє кіно.
Вони дивилися телевізор
і помітили щось сріблясте у вікні.
Найбільше, що я колись бачив. Я встав і не міг повірити очам.
Я підвівся і підійшов глянути.
БІЛЛІ КУМБС
І він був над вікном зростом десь два з половиною метра.
Він був такий високий, що його обличчя не було видно.
Коли Полін пішла нагору, щоб розбудити двох молодших дочок,
його голова була під вікном спальні.
Вона бачила, що в нього не було рис обличчя.
Я бачив те саме.
У ніч інциденту на фермі Кумбсів подзвонили в поліцію.
Сержант Ерні з поліції Дайфеда прийняв виклик.
Мабуть, з усіх інцидентів за 26 років моєї служби
це була найбільш перелякана сім'я, яку я бачив.
Іншого разу пізно вночі, о другій годині,
ми почули дзвінок у двері.
Ми не бачили, щоб хтось наближався до готелю,
їхав машиною чи йшов пішки.
Тож я підійшла до дверей, а там були ці двоє.
Вони були схожі на ідентичних близнюків.
Їхнє волосся було прилизане назад,
як лакована шкіра.
Мене також вразив колір їхніх облич.
Твоя сестра вдома?
У них не було ні зморшок, ні інших особливих прикмет на обличчі.
Вони були наче з воску.
Вони просто сказали їй: «Ми б хотіли повернутися і детально поговорити з вами,
але в нас зустріч у Кросгочі».
Мене це дуже стривожило,
адже вони мали такий дивний вигляд.
Вони пішли до своєї машини.
І все.
Вони просто зникли.
Водночас вони відвідали
ферму Полін,
що дуже дивно.
Вона сказала, що в той самий час, коли вони були з нами,
вони теж були там!
Другий інцидент стався ввечері.
Ми з мамою сиділи в ресторані,
коли помітили щось на небі.
Спочатку це був наче сріблястий диск.
А потім він почав пульсувати помаранчевим світлом.
Цього разу мені довелося телефонувати місіс Кумбс,
щоб перевірити себе й переконатися, що це не мариво.
Вона сказала: «Так, ми теж це бачимо.
Моя мама, тато й усі наші діти бачать це».
Нам здавалося, що він опустився в море.
Але Кумбси бачили,
наче він полетів на острів Стек-Рокc.
Причина, чому Стек-Рокс набув таємничості в цій історії,
у тому, що він на рівній відстані від основних місць.
І, вочевидь, вони обоє могли бачили його зі своїх домівок під різним кутом.
Вона сказала, що зі свого боку бачила,
як скеля відчинилася, наче двері,
і вони зникли.
Це не нова історія.
У бортових журналах кораблів є записи про НЛО, що виринають із-під води
й ширяють поруч із ними, а потім летять геть, починаючи з 1800-х.
Це триває вже досить давно.
Морський аспект нез'ясовних аномальних явищ чи НЛО дуже цікавий.
Так склалося, що вони часто асоціюються з водою.
Вони часто з'являються з води,
зникають у воді,
а іноді їх бачать під водою.
Ми знаємо, що планети дуже поширені,
зокрема планети в зоні придатності для життя,
тобто в тих місцях,
де потенційно може бути рідка вода на поверхні.
Ці планети відносно поширені.
Приблизно кожна п'ята зірка має планету в такій зоні,
що досить дивовижно, якщо задуматися.
Океани — чудове місце для життя,
особливо якщо ви подорожуєте між планетами.
Температура атмосфери не дуже стабільна.
Скажімо, на Венері
температура складає 427 градусів за Цельсієм,
а атмосферний тиск у 100 разів більший земного.
Однак, на Марсі
температура складає 73 градуси нижче нуля,
а атмосферний тиск — лише одну соту земного.
Жити на поверхні з атмосферою досить жахливо.
Якщо жити в океані,
температура завжди буде в діапазоні, оптимальному для підтримки рідкої води,
що не є дуже великим.
Єдину реальну відмінність ви відчуєте,
коли будете подорожувати між океанами різних планет,
і це будуть різні хімічні елементи, розсіяні у водах океанів.
Океани — непогане місце для життя.
І вони дуже схожі між собою, незалежно від планети.
Побутує думка, що якщо прибульці відвідують нас,
у них десь є база далеко від будь-якого відомого нам місця,
про яку ніхто не знає. То що це за місце таке?
Води океанів.
Не дарма Стек-Рокс з'являється в цій історії.
Гадаю, також очевидний зв'язок із кельтською міфологією.
Острови біля узбережжя вважалися магічними островами,
місцем, де жили феї.
Саме туди відходили кельтські святі,
щоб жили ізольовано, аби могти контактувати з надприродним.
Кажеш, ти також бачив чоловіка?
Як чітко ти його бачив?
Я не бачив його обличчя, бо він був надто далеко.
Не думаю, що я єдиний, хто казав це. Хоча я не певен.
Хтось ішов поруч, точніше праворуч від нього.
«Я бачив, як із дверей вийшов чоловік».
«У нього були загострені вуха й пухнаста шапка».
І ось один із безликих чоловіків.
Здається, двоє чи троє з нас стверджували, що бачили прибульців.
Я нікого такого не бачив.
Я не підтверджую, що вони були,
чи, може, це просто підліткова уява розігралася,
але так історія здобуває нової глибини.
Бо якщо вони дійсно бачили там когось,
тоді того дня сталося набагато більше, ніж здається на перший погляд.
Якось дома я сказав: «Ми перейшли на новий рівень».
«Від непізнаних літаючих об'єктів ми перейшли до прибульців».
Моя дружина спитала «І які вони на вигляд?»,
і я відповів: «Очевидно, що він чи вона, бо ми не знаємо,
носить сріблястий скафандр,
що має козирок із темним склом на місці очей».
Вона сказала: «Я його бачила». І я подумав: «Дідько».
«Ні, я справді бачила його в одному з магазинів Гейверфордвеста».
Ми пішли поглянути, і там був цей костюм пожежника.
У Мілфорд-Гейвені є великий нафтопереробний завод,
і в них є спеціальне приладдя, зокрема такі костюми,
що захищають від високих температур під час гасіння пожеж.
Мені здається, що через якийсь час
хтось із місцевих зізнався, що це був розіграш
і що це він був у тому костюмі.
Ці чутки мене засмутили, бо лише скаламутили воду.
Цей розіграш не спростовує свідчень решти людей,
адже він відбувся після повідомлень про НЛО.
Можливо, саме події тих днів наштовхнули його
зробити це все.
Якось нам довелося стрибати в якісь хащі,
тому що одна леді відкрила двері із чимось схожим на пістолет.
Легко подумати,
що сім'я Кумбсів або обманює, або помиляється.
Проблема в тому, що досі ніхто ще не зміг довести це чи спростувати,
а сам випадок залишився одним із найвизначніших в історії НЛО.
Усе більше людей стверджують
що бачать речі, які не можна пояснити з наукової точки зору.
І не тільки тут.
В кількох інших місцях в окрузі
фіксувалися такі самі явища.
Міністерство оборони
зафіксувало десь 450 звернень від різних людей.
Я знайшов людей, які там працювали, і поспілкувався з ними.
Деякі з них казали: «Може, щось там таки сталося».
Але 450 повідомлень?
У нас просто не було стількох людей, щоб відправити їх на кожен випадок.
Я просто визирнув і побачив щось у небі.
Це був куполоподібний об'єкт.
Сяяв блідим кремовим світлом.
Якої реакції ви очікуєте?
Я сподіваюся, що втрутиться уряд,
учені допоможуть зрозуміти, що це таке.
Ці люди дивляться в небо, щоб не проґавити літаючої тарілки,
що стане черговим свідченням НЛО
в передмісті Пембрукшира.
Міністерство оборони зазнало чимало тиску,
який посилювався до 1978 року,
адже кількість очевидців і цікавість преси зростали.
Наскільки я знаю, жоден з інцидентів, про які повідомили,
не можна було пояснити
жодною діяльністю на КПС Бровді або в Уельсі загалом,
жодними військовими чи цивільними літаками.
Чи справді ви щиро гадаєте,
що те, що ви бачили, скажімо так, не з цього світу?
-Так. -Так.
Зрозуміло.
Були люди, які казали: «Вони все це вигадали для слави».
Якої слави ти прагнеш у десять років?
Але чи справді вони бачили непізнаний літаючий об'єкт?
Чи, може, ось що привернуло їхню увагу?
Багато хто сміявся з нас, а в дитинстві не хочеться,
щоб інші люди вважали тебе божевільним.
Тебе не сприйматимуть серйозно з історіями про прибульців.
Моя мама не хотіла, щоб багато людей
дізналися про те, що вона бачила,
як про історію білої леді.
Скажу, що більшість людей лякала думка, що там може бути привид.
Історія про щось іще паранормальне
зробила б лише гірше.
Дехто казав: «Ти зробила це заради бізнесу!»
Але ні, ми не робили цього.
Неподалік Мілфорд-Гейвена відкрився готель,
у якому були вихідні, присвячені НЛО.
Вони давали людям
контейнери із супом і бутерброди
і відправляли їх на піші прогулянки, кілометрів десь на шість.
Я розповів учителю, і він спитав: «Тобі не привиділось?»
Я сказав: «Ні, не привиділось. Я бачив».
І ще я сказав: «І я точно не дурний». Я сказав: «Те, що я бачив, — я бачив!»
Ось тут попри паркан…
МАРК МАРСТОН, 1977
…воно перестрибнуло через ці ворота.
Я подумав, що з ним щось було не так.
Людина не могла перестрибнути ці ворота.
«Космонавт трикутника жаху».
«Моторошна фігура в блискучому костюмі
закрила собою вікно самотнього котеджу».
Я показував ці вирізки з газет своїй тітці Полін.
Вона казала: «Забери це. Не показуй мені нічого».
Я казав: «Це треба якось обговорити». Вона казала: «Не треба».
«Ми з дівчатами про це не говоримо».
Він мав чітку форму сигари з куполом угорі.
Мені не подобалася вся та увага до мене.
Мої перші чотири роки середньої школи
були жахливими.
Я зазнавав фізичного насильства майже кожного дня.
Так, це правда.
Здебільшого вони хотіли, щоб я сказав, що не бачив НЛО.
Вони хотіли, щоб я сказав, що брешу.
Але я не міг цього зробити.
Я просто не міг піти проти принципів і сказати, що брешу, коли це було не так.
У студії зібралися молоді люди,
які стверджують, що самі мали контакти.
У 1978 році я був у телепрограмі «Мегпай».
У нас тут Девід, Девід, Філіп і Шон. Зараз…
Якщо ви придивитеся до мене в телепрограмі «Мегпай»,
то побачите синець під оком.
Ми спостерігали за ним десь п'ять чи шість секунд,
а потім він полетів. Ми були дуже налякані.
Я отримав його, так би мовити, для телебачення.
«Нехай спробують загримувати це».
За всі ті знущання й цькування, яких я зазнав,
я думав, що просто не можу мовчати.
Тому що багато людей переживають те саме,
хоча вони нічого не зробили — лиш розказали те, що бачили.
Я вважав, що мусив це зробити.
Це було схоже на двері,
і раптом із них вийшло щось схоже на людину.
Мені не соромно сказати, що 45 років тому я бачив те,
що не можу пояснити.
І досі не можу дотепер.
На основі своєї роботи
я можу точно запевнити вас у тому,
що якби люди точно знали, що означає присутність НЛО,
вони б уже рятували свої життя.
Рендалл П'ю почув, що моя мати бачила НЛО,
і прийшов до нас.
Він сказав, що вона все ж має розповісти про це людям.
Певною мірою для того, щоб підтвердити слова дітей.
Багато людей обзивали їх різними словами.
Тож я хочу вступитися за них і сказати,
що вони кажуть правду.
Я сама бачила те саме, що й вони.
Якими були фігури?
Вони були дуже високі. У них були дуже довгі руки.
У них були дуже довгі ноги.
І було схоже, що вони в комбінезонах.
Блискучих комбінезонах.
Їхні голови були наче загострені догори.
Наче мали щось гостре на голові.
І в них точно не було облич.
Вони були безликими. У них не було ні очей, ні рота,
жодних отворів чи ґудзиків.
У мене немає жодних сумнівів.
Ми не знаємо, що це, але воно є.
Чи справді це лише масова істерія,
чи все ж реальна історія про неймовірне?
Мешканці Брод-Гейвена стверджують, що все по-справжньому.
Це історія про те, як оточення заново зачаровується.
Раніше люди вірили у всілякі дивацтва.
У наш час ми не віримо в таких істот.
Але дивацтва нікуди не зникли.
Очевидно, що є щось,
притаманне цій місцевості чи самим людям,
що приводить до цих дивацтв,
які виражаються в популярній культурі свого часу.
Незважаючи на природу того, що сталося,
воно буквально змінило життя людей.
Для мене це є найважливішим.
Контакт з НЛО дуже сильно вплинув на мене.
Я ніколи не зазнавав утисків через колір шкіри, орієнтацію тощо.
І все це через…
той візит, який ми пережили в цій школі.
Бо якщо ви приймаєте можливість того,
що прибульці відвідують нашу планету,
ви можете прийняти будь-що.
Коли я виступив із першою презентацією про нез'ясовні аномальні явища
й обговорював їхні льотні особливості,
зокрема швидкість і прискорення, хтось із моїх колег запитав:
«Навіщо ти це робиш? Нащо вивчаєш це?
Навіщо ставиш себе в таке становище?»
Я переймався щодо цього,
адже навколо цієї теми справді існує велика стигма.
Коли ви згадуєте НЛО, усім навколо стає смішно
й ніхто не сприймає це серйозно.
Однак погляньте, чого ми самі досягли.
Ми завершили перші етапи дослідження Сонячної системи.
Ми відвідали всі основні об'єкти.
Ми рухаємося далі до об'єктів у Поясі Койпера
й маємо роботів на Марсі.
І ми досі, навіть після цього, думаємо,
що візити прибульців — це щось неймовірне.
Тут немає нічого неймовірного. Це дуже навіть імовірно.
Це може бути одним із найбільших відкриттів в історії.
Як можна не зважати на це?
Це наче знову вірити, що ми в центрі всесвіту.
Ми знову маємо вивчити урок про те,
що люди не є центром всесвіту.
Щойно в нас буде достатньо наукових груп, які збирають дані,
висувають теорії і серйозно міркують про це,
усе станеться швидко.
Думаю, усе стане зрозумілим і це станеться досить швидко.
Думаю, нам вистачить і десяти років.
Гадаю, це все докорінно змінить.
Переклад субтитрів: Юрій Муха