- Takže jsme prokletý. - Jo.
- Jakej je plán? - No, když jsem byla naposledy prokletá…
- Jak to mám vědět, sakra! - Nikdy to nevzdáš.
- To fakt ne. - Jseš jako koza.
- Cokoli je před tebou, rozžvýkáš to. - Tentokrát ne.
Tohle je skupinová kletba a skupinovej problém.
Skvělý. Znám místní čarodějku,
- co má populární TikTok… - TikTok fakt ne, blbá mami.
Tos mě nazvala mámou?
Ne, řekla ti Demi, což zní jako mami. Ale TikTok není skutečnej zdroj.
Potřebujeme opravdovej plán.
Takže všichni jděte domů, vyspěte se a buďte připravený mi s tímhle pomoct,
- protože je toho na mě až moc. - Jako co třeba?
Třeba rakovina. Má ji můj táta!
Mám vás ráda. Ahoj. A prosím, vezměte si tu krabici.
Už tak je tady dost špatný energie. A teď…
Musím čurat.
Ines!
- Proboha. - Jo, všichni jsme blbí.
Strejda zvednul mobil místo táty. A táta neví, že má rakovinu.
- Sakra. - Jo.
Jak mu to řekneš?
Naleju ti.
- Ne, já. Umím líp nalévat. - Leda prdlajs.
Co se to s váma dvěma děje?
Miluju, když se tváříš takhle zklamaně. Zvládneš to znovu?
- Jdu se převlíct. - Nechceš pomoct?
Ne.
Chcete splátkovej kalendář, abyste mi splatily ten dluh?
- Včera jsi nám ho odpustil. - To bylo vinou šoku z tý rakoviny.
A jak se opovažujete zneužívat moje slova? Právě jsem zjistil, že brácha má raka…
- Pšt! - Sakra! Neví to, řekli to mně a…
Kdo mu to řekne? A jak?
Každej den, kdy to neví, je dnem, kdy se neléčí
- a neplní si svoje přání před smrtí. - A pije sladkou šťávu, smrtící tekutinu.
Když mu to neřekneme, budeme mít průšvih. Kdykoli mi vezme mobil, vezmu si ten tvůj.
Musíme přestat diskutovat a říct mu to.
- Čau! - Dej vědět, jak to dopadne.
Miluju je, ale oba víme, že mě Gloria nazvala blbkou.
A vím, je pod velkým stresem, ale měla by se obrátit na mě.
Posmrtnej život je moje doména. To to musí řešit všichni?
To necháme Glorii, aby nám poroučela? To je, jako by hořel barák
a ty bys místo hasičů zavolal trenéra delfínů.
Jsem k Andremu krutej? Nevodím ho za nos?
Úplně ignoruje moje odborný znalosti. I když čarodějnictví umím z YouTube, vím,
že na zvrácení tý kletby musíme vědět, co za kletbu to je. Nejsou stejný.
Existujou kletby na pomstu, zelenooký příšery, démonický kočky a posedlosti.
- Jsou náboženský a pozemský. - Bože můj, je jich tolik.
Jo, je to kompllikovaný. Je to jako věda, ale těžší, protože na tomhle fakt sejde.
- Nikdy to nevyřešíme. - Asi ne. Tak to necháme na Glorii.
Nazdárek, chodci.
- Ahoj, mami. - Ahoj, broučku.
Proč jste tak vážný?
Haló? Cože? Dům hoří a delfín je v problémech?
Promiňte, soukromej hovor. Ale sejdeme se ve škole, dobře?
A je fuč. Přidává další cihlu do svý emocionální zdi.
- Už je fakt silná. - Že jo? Musím si o tom s někým pokecat.
Ty a Cam jste si blízcí. Jak se k němu dostanu blíž?
Možná mu zkus dát prostor.
Aby se ke mně vrátil. Dobrý, to ale naše problémy neřeší. Můžu se ti svěřit?
- Jo. - Jako by mě začaroval.
To vyřeší jenom polibek z pravý lásky, ale já jeho pravá láska nejsem.
Pracujeme na tom. Potřebuju, aby se přes tuhle osobu dostal.
Jo, tohle. Jo. Je to kompikovaný. Co přesně ti řekl?
Nic moc. V podstatě je furt posedlej někým PA.
- Před Andrem. Pořád spolu mluví. - Asi vím, o koho jde.
Samozřejmě. Jseš jeho nejka. Bože, je mi ho fakt líto.
- Proč? - Má teď šrámy na duši.
A už nikomu nevěří. Ani mně. Chápeš to? Já věřím všem.
Šrámy na duši?
Možná nevím, o koho jde. O koho jde, sakra? A proč to nevím?
Jestli to zjistíš, neříkej mi to, protože bych ho otrávil.
Konečně mi došlo, že mě tím Gloria nepověří, protože mi stoprocentně nevěří.
A nevěří mi, protože nejsem dost přímočará. Neumím se prosadit.
- Dost pronikavý. - Ty mi věříš?
- Jseš můj nouzovej kontakt. - Řekl bys mi, kdybys měl jizvy na duši?
Jizvy zahojí jenom vitamín E a povídání si.
Nikdy mu to neřekne, je to na mně.
- Co je na tobě? - Podle všeho všechno. Už zase.
A co Lucia? Dvě mouchy jednou ranou. Řekne mu to a on jí kvůli tomu dá kopačky.
- Chytrý. - Výborně, Glorie. A je to.
- A co? Je Lucia kód pro tu kletbu? - Jo, Lucia je kletbou.
Mluvíme o tý kletbě. Prosaď se! Hned!
Glorie! Ráda bych se ujala vedoucí pozice,
abych pomohla, protože mám nejvíc zkušeností.
- To je fakt. Jseš od přírody deprimující. - A náš táta tě nesnáší.
- Nesnáší mě? - A co Cam?
Ani se nerozejde s Andrem.
Potřebujeme víc možností. Jdeme. Nejvíc mi to myslí při chůzi.
- Já myslela, že když trůníš. - A proto jdeme na záchod!
Nechápu, že mě takhle odbyla. To já mám odbýt jí, do prdele.
Myslím, že mluvila o rakovině jejich táty.
To víš že jo. Naprosto mě ignoruje. Použijeme taktiku rozděl a panuj.
Díky tomu přijdeme na to, co je to za kletbu a zvrátíme ji.
To znělo skvěle! Ale co to znamená?
Potřebujeme víc informací. Nekrolog toho ducha nám řekne všechno!
NEKROLOG
- Tak tady je úplný prdlajs. - Já vím. Víme jenom to,
že se jmenovala Marisol Martinezová. Přežil ji jenom její syn se svou rodinou
- a byla milovaná a bla bla. - Byla milovaná a měla spoustu milenců.
- Jako ty? - Jako já?
Nemůžu předpokládat, že vím všechno. Měl jsi jich asi dost.
Je mi teprve 15. A jak definujeme milence? Počítá se i pan Waffles?
- Co děláš s panem Waffflesem? - Zbožňuju ho.
Ježíši, svýho psa jenom normálně hladím a někdy mi dá pusu na pusu,
- ale arašídový máslo zůstane na lžičce. - Já vím. Takže vím vše.
- Ne, nevíš. - Ale měla bych. Jenom pro případ,
- že ti budu muset jednou napsat nekrolog. - Tam neuvádíš milence.
Je dost divný, že to o tý starý paní napsali.
Came, proč se držíš zpátky? Něco přede mnou tajíš.
- Samozřejmě. A víc věcí. - To není fér! Já ti říkám všechno!
O to jsem se tě neprosil. Pár věcí jsi mi říkat nemusela.
Co třeba?
To ti nikdy nepovím.
- Čus. - Zpívá tvůj bratranec pořád vzkazy?
- Ne, od Covidu ne. - Sakra.
Našli jsme ten nekrolog. Potvrdil nám, že ta stará paní není naživu. Je mrtvá.
Jo, to už víme. Tohle není nová informace.
To nám řekli na tom garážovým výprodeji. A dál?
Jdeme do domu rodiny toho ducha, abychom je vyslechli
- a získali další info o tý mrtvý paní. - Jak chcete.
Už musím.
- Řekl jsi už tátovi, že má rakovinu? - Ne.
Samozřejmě. To jseš celej ty. Teď to budu muset udělat já.
- Je to tvoje vina. Zvednul jsi ten mobil. - Místo tebe.
- O to tady nejde. - Udělám to.
- Fakt? - Jo.
Jako by se stalo. Makám na tom.
Pizza loď?
- Co tady chce, krucinál? - Je to Toniův asistent.
- Asistent na co? Vždyť nemáš džob. - Nemusím mít džob, abych měl asistenta.
- Jsem Rusty. - Už se známe.
Dokáže to! Fakt to dokáže! Ještě deset vteřin!
Do toho!
Hoď mi to.
- Promiň, nepamatuju se. - Právě se to stalo.
Dneska! Panebože, jseš takovej…
Počkej, nedal jsi strejdovi svoje rodný číslo, že ne?
- Ještě ne. - Tak mu ho nedávej.
Takhle se nechovej k někomu, díky komu máš na ulici kredit. A platíte ho vy.
- Dokud neuhradíte dlužnou částku. - To je směšný. Ať Rusty vypadne.
Fajn. Ale pak vašemu tátovi neřekne, že má rakovinu.
Jakej je plán?
Nechovej se jako Gloria. Nikomu z vás se nezodpovídám.
Už tady stojíme deset minut. Jenom přemýšlím…
Jestli mám plán? Jo, mám.
- A podělíš se o něj se mnou? - Nevím.
Možná že je tajnej. Když sdílím až příliš tajemství.
Je na čase nechat si nějaký ve svým trezoru.
Přesně načas.
Co teď?
Vrhneme se na ně!
- Vrhají se na nás! - Co?
- Co chcete? - Informace.
- Ty jsi ta holka, co hledala Marisol. - Jo.
- Co od mojí mámy chcete? - Snažíme se zjistit, proč nás straší.
To jsou nesmysly. Musím dát zmrzlinu do lednice.
Taky jste ji viděli? Já několikrát. Na zahradě. Za oknem v ložnici.
Ve fast foodu! Co jste viděli vy?
Ji. Chce zpátky svoji krabici. Než ji vrátíme, potřebujeme informace,
protože nás proklela. Nechceme tu krabici vrátit a být dál prokletý.
- Jakou krabici? - Koupil jsem si ji tady. S iniciály MM…
Prodalas máminu krabici? Říkal jsem ti, ať ji neprodáváš!
Kašlu na to.
Jestli ji chce máma zpátky, pak bych si ji měl od vás vzít. Vrátím vám peníze.
Nechci být kretén, ale nejste vaše máma. Musíme ji dát jí, ne vám.
Nechceme ji zpátky. Klidně si ji nechte. I tu kletbu.
- Geny! Už to není tvoje věc ani starost. - Takhle se mnou mluvit nebudeš!
- Nemělas ji prodávat! - Slyšíš se?
- Zníš šíleně! - Nic víc jsem nechtěl!
Rychlá porada, hned!
Je to kokot a ten kokot to tátovi neřekne. Vždyť tátu ani nezná.
Přesně proto je na to ideální. Netíží ho žádný emoce. Prostě to zařídí.
„Zařídí?“ Tohle bude zničující. Musí se to udělat s maximální péčí a slušností,
což tenhle kluk nedokáže.
Je bezcitnej, sobeckej, má nulovou empatii a příšernou mušku.
Jsem z týhle práce zmatenej. Vyhazujete mě? Vždyť jsem ještě ani nezačal.
- Ne! - Jo!
- Co? - Vnímej nás, Rusty.
O to se snažím.
Zůstaň. Ještě jsme neskončili.
Zpomal, ségra. Kazíš skvělou příležitost.
- Je skvělý, že ten tupec to řekne tátovi? - Nemluvím o tátovi, ale o sobě.
Rusty.
Ničíš mi šanci randit s někým starším. Kámoší s Eddiem a ten má nejlepší mejdany.
- Můžeme to dokončit? Musím se jít vysrat. - Fuj.
Zůstaň, ještě jsme neskončily.
- Co je? - Mám plán, jak zvrátit tu kletbu.
Hergot! Ta rakovina mě tak pohltila, že jsem na tu kletbu zapomněla.
Do mýho pokoje.
Nikdo se ani nehne. Hned jsem zpátky.
- Co máš? - Prosím?
Neřeknu ti nic o operaci Vrhneme se na ně, když se mnou nebudeš mluvit zdvořile.
Dneska jsi nám ani minutu nepomáhala s tou kletbou,
což ani nemusíš, protože tohle je můj svět a obor
a nejsem nezodpovědná husa jako tvoje ségra, jasný?
Jo. Tahle tvoje energie se mi moc líbí. Dávám ti plnou zodpovědnost a autoritu,
aby nás vyvedla z temnoty do světla.
Obzvlášť s tím, co se teď děje za těma dveřma.
- Tak co dál? Co musíme udělat? - Obřad předání věci.
- To není skutečný. - To o mně vážně pochybuješ?
Základní znalost o duších. Nemůžeš jen tak házet věci do vzduchu.
- Duchové je nechytnou. - Teď to dává smysl. Co je to za obřad?
Přímo u rodiny ducha jsem ověřila,
že je ta krabice důležitá a že ji musíme vrátit.
Provedeme ten obřad, protože duchové neumí chytat a jsme prokletý.
Ten obřad nás uchrání před tím, abychom jí vrátili krabici a byli dál prokletý.
A tohle je taky základní znalost o duších. Vlastně je to spíš pokročila znalost,
ale zjednodušuju to pro laiky, takže je to základní znalost.
Super, jdeme na to. Sežeň Cama a tu krabici.
Provedu.
- Tak co? - Přijď.
- Provedeme obřad předání věci. - Beze mě.
- Navíc to neexistuje. - Existuje.
- Přines tu krabici. - Tu máš ty.
- Fakt? - Jo. Měli jsme si ji vzít.
- Já ji nevzal, takže ty jo. - Jasně. Jo, rozhodně jsem si ji vzala.
Super. Tak za chvíli.
Jenom si to nepamatuju. Takže bude asi někde tady.
- Takže tu věc máš ty. - Už od narození. Vždycky jsem ji měl.
Ale proto nevolám. Mám nový důležitý informace.
- Víš, kdo tak ublížil Camovi? - Ne. To musíš zjistit ty.
Až to zjistíš, chci to vědět. Zvládnu vědět, o koho jde.
- Promiň, nemůžu. Jsem fakt ve sračkách. - Fuj, tak s tím ti nepomůžu. Čau!
Kde jseš, krabice?
Já ti nevím, Demi. Obřad před obřadem předání věci?
Jo. Jak jsem byla nadšená z toho obřadu, zapomněla jsem na první krok.
Očistíme tím ze sebe špatnou energii, aby se duch cítil v bezpečí.
- Duch má city? - Samozřejmě.
- Jak dlouho ta očista trvá? - Bude to trvat tak 24, možná 48 hodin.
Abych našla moudrost, kterou potřebujeme,
abychom tady mohli tu krabici zanechat.
Všechno to spadá mezi pokročilé znalosti prokletí, ke kterým se pomalu dostávám.
- Pořád jsem jenom středně pokročilá. - Dobře, tak co uděláme první?
Musíme odhalit svoje tajemství. Nejlíp ty zásadní a temný.
No, já nevím.
Třeba proč tvůj táta nesnáší jednu z tvých nejbližších kamarádek.
Nebo jestli na vás někdy zanechala láska jizvy
a bojíte se milovat a přiznat, kdo vám ublížil. Came, začni.
Ne, já první. Málem jsem zabila svýho křečka.
- Nebyl to můj křeček. Ale Gloriin. - Díky, že jsi to sdílela. Came?
Jo. Mám tragickej příběh o odmítnutí, o kterým nikdo neví.
Jo, mluv dál.
- Glorie… - Teď ne, Javi!
- Všichni byste měli jít domů. - Promiňte, pane Salazare.
- Nechtěla jsem vás urazit. - Dobrou noc.
Měli bychom si promluvit o tvých kamarádech.
Jo, rozhodně nás čeká náročná diskuze.
Dobře, dcerunko. Jsem jedno ucho. Cos mi chtěla říct?
Tati, má…
To nic. Prostě mi to řekni.
Tonio vzal hovor určenej pro tebe. Chtěli ti říct, že…
- Dej si načas. - Možná si dám vodu.
- Jo. - Hned jsem zpátky.
- Proč máte ten dort? - Tátův nejoblíbenější. Mexická čokoláda.
- Vyzvedl ho Rusty. - Parádní načasování.
Začínám šílet z toho, že mu to musím říct sama.
Ale teď už nemusím, protože mu to řekneme společně,
až sní svůj oblíbený dort. Nebo až ho bude jíst.
GRATULUJEME, MÁŠ RAKOVINU
Tohle je pošahaný. Jsme tak pohroužený do toho, abychom mu to řekli,
že jsme úplně zapomněli na to, že je nemocnej.
Náš táta je vážně nemocnej. Nemá rýmu, ale těžkou rakovinu.
Nikdo by neměl bejt ve tvý pozici. Nebo v jeho.
Je to jenom krutá ironie, že dostal rakovinu potom, co na ní umřela jeho žena.
- Je to šílená výzva… - Bejt na vše sám.
- Aby sám vychoval dvě holčičky. - Ten chlap je hrdina.
Je to můj hrdina.
Bylo toho na tebe moc. Přemýšlela jsi, co bys dělala, kdyby se mu něco stalo.
A moc mě mrzí, že si tímhle procházíš, Glorie.
Mě taky.
Díky za to, co jsi řekl. A za to, že chápeš, jak se cítím.
Jo.
Je toho na mě šíleně moc.
Tak by se cítil každej.
Promiň, že jsem byla taková mrcha.
Spletla jsem se. Rozhodně bys měl mýmu tátovi říct, že má rakovinu.
To už nemusím. Právě jsi to udělala ty.
- Děkuju ti. - Je to tvoje třetí porce?
Nesuďte mě. Mám přece rakovinu, vzpomínáte?
- Na vtípky je moc brzo. - Jak dlouho to víš?
- Měsíc, plus mínus. - Nechtěl jsi nám to říct?
Nechtěl jsem, abyste si dělaly starosti. Podle doktora nádor roste pomalu
a není agresivní. Dopadne to dobře.
Ale mám na vás jednu důležitou otázku.
Kdo jseš ty?
„Jsem blbá a pitomá. Nepamatuju si, kde jsem nechala tu krabici.
Nezabíjej mě. Duch to udělá první, až si pro ni přijde!“
Vykřičník, nebo bez vykřičníku?
- Glo, špatný zprávy. - Já mám dobrý.
Ta rakovina není smrtelná, nejsme prokletý. Už to nemusíme řešit.
Jupí!
Díky, že jsi to dneska vzala na sebe, když jsem nemohla a že jsi tak zodpovědná.
Děkuju ti, že mi děkuješ.
- Dobrou noc. - Dobrou.
Smazat.
Čau.
Slyšelas o tý rakovině a kletbě?
- Volala ti jako prvnímu? - Samozřejmě.
To tě okradli?
Hledala jsem něco, co už najednou nepotřebuju. Uklidím to.
- Dobře, protože tohle nejsi ty. - Jak to víš? Možná že jsem.
Možná tohle tajemství neznáš.
- Myslíš, že víš všechno, ale nevíš. - Nevím, že jsi tajná bordelářka?
Vážně mě nutíš mluvit o svých citech?
Teď předstíráš, že je ti to fuk, ale není.
Proč mi musíš takhle ubližovat? Fajn.
Vím, že chceš znát všechna moje tajemství a pravdou je, že je znáš.
Všechna tajemství, co jsem ochotnej sdílet. Ale některý jsou v trezoru
a tam je chci taky nechat. A tady vůbec nejde o tebe, ale o mě.
I když je pro tebe důležitý, abys mi všechno řekla a abys o mně všechno věděla,
- nejsem jako ty. - Je mi ctí, že jsi se mnou tolik sdílel.
- Vím, že to pro tebe bylo těžký. - Bylo. Jo. Ale taky teď přemýšlím o tom,
jak starý byly ty taštičky, co jsem měl k večeři. Můžu si lehnout? Dík.
Ne, asi bych měl jít domů.
Promiň. Bylo ode mě sobecký, že jsem chtěla vědět všechno.
Někdy mi přijde, jako by našim kámošům na mně moc nezáleželo
a jsem pak přecitlivělá a možná i žárlivá.
Fajn, rozhodně žárlím na to, že tě někdo zná líp než já.
A že mezi náma jsou tajemství.
Nikdo mě nezná líp než ty.
A nikomu na tobě nezáleží víc než mně.
Ne. Opovaž se plakat, to nedám. Ten pláč nezvládnu.
Dobře. Jedna otázka, Demi. Máš jednu otázku.
Zeptej se, na co se chceš zeptat.
Co si myslíš, že nevíš. Ale jenom proto, že brečíš. A potom žádná diskuze.
- Má pan Martin pod kloboukem hřívu vlasů? - Ne, má ježka.
Ale na tohle se nechceš ptát.
Podle Andreho ses nedostal přes někoho, kdo ti zanechal jizvy na duši.
Kdo to byl?
Ty.
- Žádná rakovina. - Ani kletba.
- Jsem tak šťastná. - Já taky.
Nechápu, že nás Demi přesvědčila, že je ta krabice prokletá.
Jdeme spát. Zítra na nás čeká den bez kleteb.
Ještě deset minut.
- Tak jo. - Jo!
Ines.
Tak jo.
CHCI ZPÁTKY SVOJI KRABICI, KRÁVO
Překlad titulků: Jakub Doležal