‫אז אנחנו מקוללים.‬ ‫-כן.‬
‫מה התוכנית?‬
‫טוב, בפעם הקודמת שהטילו עליי קללה…‬ ‫אני לא יודעת!‬
‫את תותחית בפתירת בעיות.‬ ‫-אני באמת מדהימה.‬
‫לא, את כמו תותח.‬
‫כשאת נתקלת בבעיה, את מפגיזה אותה.‬
‫לא הפעם.‬
‫זו קללה קבוצתית, אז צריך פתרון קבוצתי.‬
‫יופי, כי שמעתי על מכשפה מקומית,‬
‫עם הרבה עוקבים בטיקטוק…‬ ‫-לא נפתור את זה בטיקטוק, סתומה.‬
‫קראת לי "סתומה"?‬
‫לא, דמי.‬
‫אל תהיי סתומה.‬ ‫אבל טיקטוק הוא לא משאב אמיתי.‬
‫צריך תוכנית אמיתית כדי להסיר את הקללה.‬
‫אז לכו הביתה, תישנו קצת‬ ‫ותתכוננו לחלוק בנטל,‬
‫כי לי יש כבר מספיק על הראש.‬
‫למשל?‬
‫סרטן. לאבא שלי יש סרטן!‬
‫אוהבת אתכם. ביי.‬ ‫ובבקשה קחו את הקופסה איתכם.‬
‫יש כאן כבר מספיק אנרגיה רעה. עכשיו…‬
‫יש לי פיפי.‬
‫אינס!‬
‫אלוהים.‬ ‫-אני יודעת, כולנו סתומים.‬
‫כן, אבל טוניו ענה לשיחה במקום אבא.‬ ‫אבא לא יודע שיש לו סרטן.‬
‫שיט.‬ ‫-כן.‬
‫איך תספרי לו?‬
‫- פרירידג' -‬
‫אני אמזוג לך.‬
‫לא, אני טובה יותר במזיגה.‬ ‫-לא, את מוזגת בקמצנות.‬
‫מה עובר עליכן?‬
‫זה הפרצוף המאוכזב האהוב עליי.‬ ‫תעשה אותו שוב?‬
‫אני הולך להחליף בגדים.‬ ‫-אתה צריך עזרה?‬
‫לא.‬
‫אז שנדבר על פריסת תשלומים לחוב שלכן?‬
‫מחקת את החוב שלנו אתמול בלילה.‬
‫אמרתי את זה רק בגלל ההלם מהסרטן.‬
‫ואיך את מעיזה‬ ‫להשתמש במילים שלי נגדי כשאני נסער?‬
‫בדיוק גיליתי שלאחי יש סרטן!‬
‫שיט! הוא לא יודע, כי אני עניתי לטלפון ו…‬
‫מי יספר לו, ואיך?‬
‫כל יום שהוא לא יודע‬ ‫הוא יום שהוא לא מקבל טיפול,‬
‫יום שהוא לא ממצה את החיים עד תומם.‬
‫יום שהוא שותה מיץ ממותק, מוות נוזלי.‬
‫ויום שאנחנו בצרות כי לא סיפרנו לו.‬ ‫את יודעת מה קורה כשהוא לוקח את הטלפון שלי.‬
‫אני לוקחת את שלך.‬
‫אנחנו צריכים להפסיק לדבר ולהתחיל לספר.‬
‫ביי, טוניו!‬ ‫-תספר לנו איך הלך.‬
‫אני אוהבת את הבנות,‬ ‫אבל שנינו יודעים שגלוריה קראה לי סתומה.‬
‫ואני יודעת שיש עליה הרבה לחץ,‬ ‫אבל היא צריכה להיעזר בי.‬
‫העולם הבא הוא התחום שלי.‬
‫למה אנחנו צריכים למצוא פתרון קבוצתי?‬ ‫או לתת לגלוריה להכתיב מה עלינו לעשות?‬
‫זה כאילו יש שרפה בבניין,‬
‫ובמקום להתקשר למכבי האש,‬
‫מתקשרים למאמן דולפינים.‬
‫אני אכזרי לאנדרה? את יודעת, מושך אותו באף?‬
‫אני מרגישה שהיא מזלזלת במומחיות שלי.‬
‫אפילו מכשפת כוכבים שלמדה כישוף מיוטיוב‬ ‫יודעת שכדי להסיר קללה,‬
‫צריך לדעת באיזו קללה מדובר.‬
‫לא כל הקללות זהות.‬
‫יש קללות נקמה, קנאה,‬
‫חתולים שטניים, דיבוק,‬ ‫קללות דתיות, קללות אדמה.‬
‫אלוהים, יש כל כך הרבה.‬
‫כן, זה מסובך.‬
‫זה מדע, אבל אפילו מסובך יותר,‬ ‫כי זה באמת חשוב.‬
‫לעולם לא נמצא פתרון.‬ ‫-אולי לא.‬
‫לכן עדיף שגלוריה תטפל בזה.‬
‫בוקר טוב, הולכי רגל.‬
‫ביי, אימא.‬
‫בסדר, מותק. ביי.‬
‫למה אתם רציניים כל כך?‬
‫הלו? מה?‬
‫הבית עולה באש, ויש מקרה חירום של דולפינים?‬
‫מצטער, זו שיחה פרטית.‬
‫אבל ניפגש בביה"ס, בסדר?‬
‫הוא שוב הולך‬ ‫ומוסיף עוד לבנה לחומה הרגשית שלו.‬
‫הוא בהחלט מבוצר.‬
‫נכון? אני מת לדבר עם מישהו על זה.‬
‫את וקם קרובים.‬
‫אם הוא מתרחק, איך אחזיר אותו אליי?‬
‫אולי תנסה לתת לו מרחב.‬
‫לשחרר אותו כדי שיחזור אליי.‬ ‫אהבתי, אבל הבעיות שלנו עמוקות יותר.‬
‫אפשר לספר לך?‬
‫נשביתי בקסמו של קם,‬ ‫והקסם יתפוגג רק באמצעות נשיקת אהבה,‬
‫וזה לא יקרה, כי הוא לא באמת אוהב אותי.‬
‫אנחנו עובדים על זה.‬
‫אני צריך לשחרר אותו‬ ‫מהאדם שהוא עדיין תקוע עליו.‬
‫אה, זה. כן, זה מסובך.‬
‫מה הוא סיפר לך?‬
‫לא הרבה. הוא עדיין תקוע על מישהו לפנ"א.‬
‫לפני אנדרה. לדעתי הם עדיין מדברים.‬
‫אני יודעת במי מדובר.‬
‫ברור, את החברה הכי טובה שלו.‬ ‫אלוהים, אני כל כך מרחם עליו.‬
‫למה?‬
‫כי האדם הזה צילק אותו,‬ ‫ועכשיו הוא לא בוטח באף אחד, גם לא בי.‬
‫את יכולה לדמיין? אני בוטח בכולם.‬
‫צילק אותו?‬
‫אולי אני לא יודעת במי מדובר?‬ ‫אז במי מדובר? ולמה אני לא יודעת?‬
‫אם תגלי, אל תגידי לי,‬ ‫כי אני ארעיל את האדם הזה.‬
‫סוף סוף קלטתי‬ ‫שגלוריה לא תיתן לי את הפיקוד,‬
‫כי ברמה מסוימת היא לא בוטחת בי,‬
‫והיא לא בוטחת בי כי אני לא ישירה מספיק.‬
‫אני לא עומדת על שלי.‬
‫תובנה חזקה.‬
‫אתה בוטח בי?‬
‫את אשת הקשר שלי לשעת חירום.‬
‫אם מישהו צילק אותך, היית מספר לי?‬
‫כי צלקות מחלימות‬ ‫רק בעזרת ויטמין אי ודיבורים.‬
‫הוא לעולם לא יספר.‬ ‫אני אצטרך לעשות את זה במקומו.‬
‫מה את עושה?‬ ‫-מתברר שהכול. שוב.‬
‫אולי לוסיה? שניים במחיר אחד.‬
‫היא תספר לו,‬ ‫והוא יזרוק אותה כי היא סיפרה לו.‬
‫גאוני.‬ ‫-כל הכבוד, גלוריה. עשית את זה שוב.‬
‫מה עשית? לוסיה זה קוד לקללה?‬
‫היא קללה.‬
‫אנחנו מדברים על הקללה.‬ ‫תעמדי על שלך! זה הזמן!‬
‫גלוריה! אני רוצה‬ ‫לתפוס פיקוד על המשימה שלנו,‬
‫כי אני מרגישה שיש לי הכי הרבה ניסיון.‬
‫זה די מדויק. את מדכאת באופן טבעי.‬ ‫-ואבא שלנו כבר שונא אותך.‬
‫שונא אותי?‬ ‫-אולי עדיף שקם יספר לו.‬
‫הוא לא מסוגל אפילו להיפרד מאנדרה.‬ ‫-צריך עוד אפשרויות.‬
‫בואי, אינס. אני חושבת הכי טוב בהליכה.‬ ‫-על האסלה, לא?‬
‫לכן אנחנו הולכות לשירותים!‬
‫אני לא מאמינה שהיא נפנפה אותי.‬
‫אין לה זכות לנפנף אותי.‬ ‫בולשיט. אני מנפנפת אותה.‬
‫אני חושב שהיא דיברה על הסרטן של אבא שלה.‬
‫לא. היא נפנפה אותי.‬
‫אז נעשה הפרד ומשול.‬
‫אנחנו נמשול ו/או נפריד,‬ ‫נגלה באיזו קללה מדובר ונסיר אותה.‬
‫נשמע נהדר!‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫אנחנו צריכים עוד מידע.‬
‫נמצא את ההספד של רוח הרפאים,‬ ‫ונגלה עליה הכול!‬
‫- מריסול מרטינז‬ ‫הספד -‬
‫אין פה כלום. ההספד הזה גרוע.‬ ‫-אני יודעת.‬
‫גילינו רק ששמה היה מריסול מרטינז,‬
‫שלא היו לה קרובי משפחה‬ ‫מלבד בנה והמשפחה שלו,‬
‫ושהיא הייתה אהובה, בלה-בלה-בלה…‬
‫היא הייתה אהובה והיו לה הרבה מאהבים.‬
‫כמוך?‬
‫כמוני?‬
‫אני מן הסתם לא יודעת הכול,‬ ‫אז אני מניחה שהיו לך לא מעט.‬
‫אני רק בן 15.‬
‫ואיך אנחנו מגדירים מאהבים? מר ואפלס נחשב?‬
‫מה אתה עושה עם מר ואפלס?‬
‫אוהב אותו?‬
‫אלוהים, אני לא נוגע בכלב שלי.‬
‫אני רק מלטף אותו,‬ ‫ולפעמים מנשק אותו על הפה,‬
‫אבל חמאת הבוטנים נשארת על הכף.‬
‫כבר ידעתי את זה. אז אני יודעת הכול.‬
‫לא נכון.‬ ‫-אבל אני צריכה לדעת.‬
‫רק למקרה שאצטרך‬ ‫לכתוב את ההספד שלך ביום מן הימים.‬
‫לא כוללים מאהבים בהספד.‬
‫האמת, לא מוזר בעינייך‬ ‫שהם כתבו את זה בהספד של הזקנה?‬
‫קם, מה אתה מסתיר?‬ ‫אני יודעת שיש משהו שאתה לא מספר לי.‬
‫ברור. יותר מדבר אחד.‬
‫זה לא הוגן! אני מספרת לך הכול!‬
‫לא ביקשתי שתספרי.‬
‫יש דברים שהייתי מעדיף לא לדעת.‬
‫למשל?‬
‫לעולם לא אספר.‬
‫היי, מה קורה?‬
‫הדודן שלך עדיין עובד כמברק מזמר?‬
‫לא. הוא הפיץ קורונה.‬ ‫-לעזאזל.‬
‫מצאנו את ההספד של רוח הרפאים.‬ ‫זה מאשר שהזקנה שראינו לא בחיים. היא מתה.‬
‫כן, אנחנו יודעים. זה לא מידע חדש.‬ ‫האישה מהמכירה אמרה לנו את זה.‬
‫בגלל זה יש לה הספד. מה עוד?‬ ‫-אנחנו…‬
‫הולכים לבית של המשפחה של רוח הרפאים.‬
‫נחקור אותם ונשיג עוד מידע‬ ‫על האישה המתה/רוח הרפאים.‬
‫שיהיה.‬
‫אני צריכה לסיים.‬
‫כבר אמרת לאבא שיש לו סרטן?‬
‫לא.‬ ‫-ברור.‬
‫כי כמו תמיד,‬
‫אתה מתחמק מאחריות ומפיל את זה עליי.‬
‫אבל זה באחריותך. אתה ענית לטלפון.‬
‫בשבילך.‬
‫זה לא רלוונטי.‬ ‫-אני אטפל בזה.‬
‫באמת?‬ ‫-כן.‬
‫הקדמתי אותך. התוכנית כבר יצאה לדרך.‬
‫סירת פיצה?‬
‫מה לעזאזל הוא עושה כאן?‬
‫הוא העוזר של טוניו.‬
‫בשביל מה אתה צריך עוזר? אין לך עבודה.‬ ‫-אתה לא צריך עבודה כדי שיהיה לך עוזר.‬
‫אני ראסטי.‬ ‫-אנחנו כבר מכירים.‬
‫היא תעשה את זה! היא באמת תעשה את זה!‬
‫עוד עשר שניות!‬
‫קדימה!‬
‫תמסרי בחזרה.‬
‫סליחה, אני לא זוכר.‬
‫זה קרה ממש עכשיו.‬
‫היום!‬
‫אלוהים, אתה כזה…‬
‫רגע, לא נתת לדוד שלי‬ ‫את מספר הזהות שלך, נכון?‬
‫עדיין לא.‬
‫אז אל תיתן לו.‬
‫היי! לא יפה להתחצף לאדם שהלווה לך כסף.‬
‫אני לא משלם לו. אתן משלמות.‬ ‫תשלמו לראסטי עד שתחזירו לי את החוב.‬
‫זה מגוחך. ראסטי צריך ללכת.‬
‫בסדר. אז הוא לא יגיד לאבא שלך שיש לו סרטן.‬
‫מה התוכנית?‬
‫אל תתנהג כמו גלוריה.‬ ‫אני לא חייבת דין וחשבון לך או לה.‬
‫אנחנו עומדים כאן כבר עשר דקות,‬ ‫אז רק רציתי לדעת…‬
‫אם יש לי תוכנית? כן, יש לי.‬
‫רוצה לספר לי?‬ ‫-אני לא יודעת.‬
‫אולי זה סוד,‬ ‫כי מתברר שאני מספרת יותר מדי סודות.‬
‫אולי הגיע הזמן שאשמור כמה סודות בכספת שלי.‬
‫בדיוק בזמן.‬
‫מה עכשיו?‬
‫להסתער!‬
‫הם מסתערים עלינו!‬ ‫-מה?‬
‫מה אתם רוצים?‬
‫מידע.‬ ‫-רגע, אתם הילדים שחיפשו את מריסול.‬
‫כן.‬ ‫-מה אתם רוצים מאימא שלי?‬
‫אנחנו רק מנסים להבין למה היא רודפת אותנו.‬
‫זה קשקוש.‬
‫אני צריכה להכניס את הגלידה למקפיא.‬
‫גם אתם ראיתם אותה?‬ ‫חשבתי שראיתי אותה כמה פעמים.‬
‫בחצר האחורית.‬ ‫מחוץ לחלון חדר השינה שלי. בסניף של טומי'ס!‬
‫מה ראיתם?‬
‫רק אותה. היא רוצה את הקופסה.‬
‫לפני שנחזיר לה אותה,‬ ‫אנחנו צריכים עוד מידע, כי היא קיללה אותנו.‬
‫שלא נחזיר את הקופסה ונישאר עם הקללה, יודע?‬
‫איזו קופסה?‬
‫הקופסה שקניתי במכירת החצר שלכם,‬ ‫עם הכיתוב מ"מ…‬
‫חני! מכרת את הקופסה של אימא שלי?‬ ‫אמרתי לך לא למכור אותה!‬
‫לא.‬
‫אם אימא שלי רוצה את הקופסה,‬
‫תנו לי אותה, ותקבלו החזר.‬
‫אל תחשוב שאני מניאק, אבל אתה לא אימא שלך.‬
‫אם ניתן לך את הקופסה,‬ ‫לא נוכל להחזיר לה אותה.‬
‫אנחנו לא רוצים אותה.‬ ‫תשמרו את הקופסה ואת הקללה.‬
‫חני! זה כבר לא עניינך! זה לא נוגע לך!‬
‫אל תדבר אליי ככה.‬
‫ביקשתי ממך לא למכור!‬ ‫-אתה שומע את עצמך?‬
‫אתה נשמע מטורף!‬ ‫-ביקשתי רק דבר אחד!‬
‫בוא הצידה, עכשיו!‬
‫הוא אידיוט, והאידיוט לא יספר לאבא.‬
‫הוא אפילו לא מכיר את אבא.‬
‫לכן הוא האדם המושלם לתפקיד.‬
‫אין מטען רגשי. הוא יספר לו וזהו.‬
‫"יספר לו וזהו"? זה ימוטט אותו.‬
‫זה דורש עדינות והגינות,‬ ‫ולילד הזה אין לא את זה ולא את זה.‬
‫הוא אדיש, אנוכי,‬ ‫חסר רגישות ולא יודע לזרוק בגרוש.‬
‫העבודה האת מבלבלת אותי.‬
‫מפטרים אותי? כי אפילו עוד לא התחלתי.‬
‫לא!‬ ‫-כן!‬
‫עדיין לא ברור.‬ ‫-תבין רמז, ראסטי.‬
‫אני מנסה.‬
‫אל תזוז. עוד לא סיימתי לדבר איתך!‬
‫תירגעי, אחות. את הורסת הזדמנות פז.‬
‫לתת לאידיוט הזה לספר לאבא‬ ‫זו לא הזדמנות פז.‬
‫אני לא מדברת על אבא. אני מדברת עליי.‬
‫ראסטי.‬
‫זו ההזדמנות שלי לצאת עם תלמיד י"א.‬
‫אני די בטוחה שהוא חבר של אדי,‬ ‫והמסיבות של אדי מעולות.‬
‫אפשר לסיים? יש לי קקי.‬
‫איכס.‬ ‫-אל תזוזי. עוד לא סיימנו.‬
‫מה את רוצה?‬ ‫-יש לי תוכנית שתסיר את הקללה.‬
‫שיט!‬
‫חשבתי רק על הסרטן. שכחתי לגמרי מהקללה.‬
‫נדבר בחדר שלי.‬
‫כל השאר, לא לזוז. אני כבר חוזרת.‬
‫מה התוכנית?‬ ‫-סליחה?‬
‫לא אסביר לך את כל הפרטים של "מבצע הסתערות"‬
‫אם לא תדברי אליי בכבוד.‬
‫לא עשית היום כלום בקשר לקללה.‬
‫אבל את לא באמת צריכה לעשות משהו,‬ ‫כי זה העולם שלי והתחום שלי,‬
‫ואני לא שמוקית חסרת אחריות כמו אחותך, טוב?‬
‫כן. אני אוהבת את הגישה החדשה שלך.‬
‫ואני נותנת לך אחריות וסמכות מלאה‬
‫להוביל אותנו אל מחוץ לאפלה ואל האור,‬
‫בייחוד עם כל מה שקורה‬ ‫בצד השני של הדלת כרגע. אז…‬
‫מה הלאה? מה צריך לעשות?‬
‫טקס מסירה.‬
‫זה לא דבר אמיתי.‬
‫את ברצינות מפקפקת בי כרגע?‬
‫זה ידע רוחות רפאים בסיסי.‬
‫אי אפשר פשוט לזרוק את הקופסה באוויר.‬
‫רוחות רפאים לא תופסות.‬
‫עכשיו זה הגיוני. מה הטקס?‬
‫אז ככה…‬
‫המשפחה של הרוח אישרה שהקופסה חשובה לרוח,‬ ‫ושאנחנו צריכים להחזיר אותה.‬
‫נערוך את טקס המסירה,‬ ‫כי כמו שאמרתי, רוחות לא תופסות.‬
‫וגם יש עלינו קללה,‬
‫אז הטקס יבטיח‬ ‫שלא נחזיר את הקופסה אבל נישאר עם הקללה.‬
‫ולפני שתשאלי, התשובה היא ידע קללות בסיסי.‬
‫האמת שזה יותר ידע קללות מתקדם,‬
‫אבל אני מסבירה את זה במונחים פשוטים,‬ ‫אז זה די בסיסי.‬
‫יופי. נערוך את הטקס.‬
‫תביאי את קם ואת הקופסה.‬ ‫-סגור.‬
‫מה גלוריה אמרה?‬ ‫-בוא הנה. נעשה טקס מסירה.‬
‫תמסרי שאני לא בא.‬
‫חוץ מזה, זה לא דבר אמיתי.‬ ‫-בטח שכן.‬
‫תביא את הקופסה.‬ ‫-היא לא אצלי. היא אצלך.‬
‫באמת?‬ ‫-כן. גלוריה אמרה לנו לקחת אותה.‬
‫אני לא לקחתי אותה, אז את לקחת אותה.‬ ‫-צודק.‬
‫כן, בהחלט לקחתי את הקופסה.‬
‫מגניב, נתראה בקרוב.‬
‫אני פשוט לא זוכרת,‬ ‫אז היא בטח עדיין כאן איפשהו.‬
‫יש לך מה שאני צריכה.‬ ‫-ברור, מגיל אפס.‬
‫תמיד היה לי מה שצריך.‬ ‫אבל לא בגלל זה התקשרתי.‬
‫יש לי עדכון חשוב לגבי הנושא שדיברנו עליו.‬ ‫-גילית מי צילק את קם?‬
‫לא, את צריכה לגלות.‬ ‫אבל כשתגלי, החלטתי שאני רוצה לדעת.‬
‫אני חושב שאעמוד בזה.‬
‫סליחה, לא יכולה לדבר. הקופסה עושה לי צרות.‬
‫איכס. אני לא יכול לעזור בזה. ביי!‬
‫איפה את, קופסה?‬
‫אני לא יודעת, דמי. טקס קדם-מסירה?‬
‫כן.‬
‫מרוב ההתרגשות שלי מטקס המסירה,‬ ‫שכחתי את השלב הראשון.‬
‫זה יטהר מאיתנו את האנרגיה הרעה,‬ ‫והרוח תרגיש בטוחה.‬
‫לרוח יש רגשות?‬
‫ברור.‬ ‫-כמה זמן ייקח הטיהור?‬
‫אני צריכה בערך 24 שעות, אולי 48,‬
‫כדי למצוא את ה…‬
‫החוכמה שנצטרך כדי להרגיש בטוחים‬ ‫לפני שנמסור את הקופסה.‬
‫זה מבוסס על ידע קללות מתקדם,‬
‫אבל אני לא יודעת הכול.‬
‫אני עדיין לומדת.‬
‫טוב, איך מתחילים?‬
‫אנחנו חושפים סודות,‬
‫עדיף סודות כמוסים ואפלים, כמו…‬
‫לא יודעת.‬
‫למשל, למה אבא שלך שונא‬ ‫אחת מהחברות הקרובות שלך. או…‬
‫אם חוויתם אהבה מצלקת שמונעת מכם לאהוב שוב,‬ ‫תחשפו מי עשה לכם את זה.‬
‫קם, אתה תתחיל.‬ ‫-לא. אני אתחיל.‬
‫כמעט הרגתי בטעות את אוגר המחמד שלי.‬
‫בסדר, לא את האוגר. את גלוריה.‬ ‫-תודה ששיתפת.‬
‫קם?‬ ‫-כן.‬
‫יש לי סיפור טרגי על אהבה נכזבת‬ ‫שאף אחד לא יודע עליה.‬
‫כן, תמשיך לדבר.‬ ‫-גלוריה…‬
‫לא עכשיו, חאבי!‬
‫הגיע הזמן שכולם ילכו הביתה.‬
‫סליחה, מר סלזר.‬
‫לא התכוונתי להתחצף.‬ ‫-לילה טוב.‬
‫אנחנו ממש צריכים לדבר על בחירת החברים שלך.‬
‫כן, אנחנו בהחלט צריכים לנהל שיחה קשה.‬
‫בסדר, מתוקה. כולי אוזן.‬ ‫מה את רוצה להגיד לי?‬
‫אבא, יש לך…‬
‫זה בסדר. תגידי לי.‬
‫טוניו ענה לטלפון, והתקשרו להודיע לך ש…‬
‫לאט-לאט.‬
‫אולי עם מים.‬
‫כן.‬
‫אני כבר חוזרת.‬
‫היי, למה יש פה עוגה?‬ ‫-זו העוגה שאבא אוהב. עוגת שוקולד מקסיקנית.‬
‫ראסטי הביא אותה.‬ ‫-זה גאוני.‬
‫ובדיוק בזמן. התחלתי להתחרפן,‬ ‫כי חשבתי שאצטרך לספר לו לבד.‬
‫אבל עכשיו אני לא צריכה, כי נספר לו יחד,‬
‫אחרי שהוא יאכל את העוגה האהובה עליו.‬ ‫-או…‬
‫עם העוגה.‬
‫- מזל טוב, יש לך סרטן -‬
‫זה כל כך דפוק.‬
‫נלחצנו נורא כי צריך לספר לו,‬
‫ולגמרי שכחנו מהעובדה שהוא חולה.‬
‫אבא שלנו חולה. ולא בשפעת, אלא בסרטן.‬
‫לאף אחד לא מגיע להיות במצבך.‬
‫או במצבו.‬
‫זו אירוניה אכזרית שיש לו סרטן‬ ‫אחרי שהסרטן לקח ממנו את אשתו.‬
‫ברצינות, זה אתגר עצום ל…‬ ‫-להישאר לבד.‬
‫לגדל שתי ילדות קטנות לבד.‬
‫הוא גיבור.‬
‫הוא הגיבור שלי.‬
‫את בטח נושאת את משקל העולם על כתפייך,‬
‫דואגת ותוהה איך תתאוששי אם משהו יקרה לו.‬
‫ואני מצטער שאת עוברת את זה, גלוריה.‬
‫גם אני.‬
‫תודה שאמרת מה שאמרת וראית מה אני מרגישה.‬
‫כן.‬
‫אני ממש מוצפת.‬
‫כמו כל אחד במצבך.‬
‫סליחה. הייתי ממש כלבה.‬
‫טעיתי.‬
‫אתה בהחלט צריך להיות האדם‬ ‫שיספר לאבא שלי שיש לו סרטן.‬
‫אני לא צריך.‬
‫כרגע אמרת לו.‬
‫תודה.‬ ‫-זו הפרוסה השלישית שלך?‬
‫אל תשפטי אותי. יש לי סרטן, זוכרת?‬
‫מוקדם מדי.‬
‫אז כמה זמן אתה כבר יודע?‬
‫חודש, פחות או יותר.‬ ‫-ולא סיפרת לנו?‬
‫לא רציתי שתדאגו.‬
‫תקשיבו, הרופא אמר‬ ‫שהסרטן גדל לאט ושהוא לא אגרסיבי.‬
‫יהיה בסדר.‬
‫אבל יש שאלה חשובה אחת‬ ‫שאני רוצה עליה תשובה.‬
‫מי אתה?‬
‫"אני סתומה. אסון מהלך.‬
‫"אני לא זוכרת איפה השארתי את הקופסה.‬
‫"אל תהרגי אותי. הרוח כבר תהרוג אותי‬ ‫כשהיא תבוא לחפש את הקופסה!"‬
‫עם סימן קריאה או בלי סימן קריאה?‬
‫גלו, חדשות רעות.‬ ‫-אני אתחיל. יש לי חדשות טובות.‬
‫הסרטן של אבא שלי לא קטלני.‬ ‫אנחנו לא מקוללים. לא צריך להסיר שום קללה.‬
‫יש!‬
‫תודה שתפסת פיקוד היום בזמן שהייתי עסוקה.‬
‫אני מעריכה את התמיכה שלך.‬
‫ואני מעריכה את ההערכה שלך.‬
‫לילה טוב.‬ ‫-לילה טוב.‬
‫מחק.‬
‫היי.‬
‫שמעת על הסרטן ועל הקללה?‬
‫היא התקשרה אליך קודם?‬ ‫-ברור.‬
‫שדדו אותך?‬
‫חיפשתי משהו,‬ ‫אבל אני כבר לא צריכה למצוא אותו.‬
‫אני אחזיר הכול למקום.‬ ‫-יופי, כי זה ממש לא מתאים לך.‬
‫איך אתה יודע? אולי כן.‬
‫אולי זה סוד שאתה לא יודע עליי,‬
‫כי נדמה לך שאתה יודע הכול, אבל אתה לא.‬ ‫-אני לא יודע שאת מבולגנת בסתר?‬
‫באמת תכריחי אותי לדבר על רגשות עכשיו?‬
‫בסדר. את מעמידה פנים שלא אכפת לך,‬ ‫אבל אכפת לך.‬
‫למה את עושה לי את זה? טוב, בסדר.‬
‫תקשיבי, אני יודע‬ ‫שאת רוצה לדעת את כל הסודות שלי,‬
‫והאמת היא שאת יודעת.‬ ‫את יודעת את כל הסודות שאני מוכן לחלוק.‬
‫אבל יש סודות שנמצאים בכספת,‬ ‫ושם נוח לי לשמור אותם.‬
‫וזה לא קשור אלייך, זה קשור אליי.‬
‫לך חשוב לספר לי הכול על עצמך‬ ‫ולדעת הכול עליי, אבל…‬
‫אני לא את.‬
‫אני מעריכה את הפתיחות שלך.‬
‫אני יודעת שזה היה לך קשה.‬ ‫-נכון.‬
‫כן, אבל…‬
‫אני גם תוהה מה היה התוקף‬ ‫של המאפה שאכלתי לפני שבאתי הנה.‬
‫אפשר לשכב? תודה.‬
‫לא, עדיף שאלך הביתה.‬
‫סליחה. היה אנוכי מצידי‬ ‫להתעקש שתגלה לי הכול.‬
‫לפעמים אני מרגישה‬ ‫שאני בשוליים של קבוצת החברים שלנו,‬
‫ואני נהיית רגישה,‬
‫ואולי מקנאת קצת.‬
‫טוב, אני מקנאת מאוד כשנדמה לי ש…‬
‫שמישהו מכיר אותך יותר טוב ממני.‬
‫ושיש בינינו סודות.‬
‫אף אחד לא מכיר אותי טוב ממך.‬
‫ולאף אחד לא אכפת ממך יותר ממני.‬
‫לא. אל תבכי. אני לא מתמודד עם זה.‬
‫אני לא מתמודד עם בכי.‬
‫בסדר. שאלה אחת, דמי.‬ ‫יש לך שאלה אחת. רק אחת.‬
‫תשאלי מה שאת רוצה לשאול‬ ‫על הדבר שנדמה לך שאת לא יודעת,‬
‫אבל רק כי את בוכה.‬
‫ובלי דיון או שאלת המשך.‬
‫לדעתך למר מרטין יש רעמת שיער מתחת לכובע?‬
‫אין מצב. הוא קירח.‬
‫אבל זאת לא השאלה שאת רוצה לשאול.‬
‫בסדר. אנדרה אמר‬ ‫שאתה עדיין תקוע על מישהו שצילק אותך.‬
‫מי?‬
‫את.‬
‫אין באמת סרטן.‬ ‫-ואין באמת קללה.‬
‫אני כל כך שמחה.‬ ‫-גם אני.‬
‫אני לא מאמינה‬ ‫שדמי שכנעה אותנו שהקופסה מקוללת.‬
‫בואי נלך לישון.‬ ‫יש לנו יום נטול קללות לכבוש מחר.‬
‫עוד עשר דקות.‬
‫בסדר.‬ ‫-יש!‬
‫אינס.‬
‫כן, הנה.‬
‫- אני רוצה את הקופסה שלי, ביץ' -‬