-То ми прокляті. -Так.
Який план?
Ну востаннє, коли мене проклинали… Я, бляха, не знаю!
-Ти знаєшся на проблемах. -Це точно.
Ні, як їх створювати.
-Щось вилазить, і не знаєш, що робити. -Не цього разу.
Це нас прокляли й це наша проблема.
Чудово, бо я недавно чула про місцеву відьму.
-У неї чимало підписників у тікток… -Тільки без тіктокерів, дурна.
Ти назвала мене дурною?
Ні. Демі, схоже на дурну, але Тікток — не справжній ресурс.
Потрібен реальний план, щоб вигадати план, щоб скасувати його.
Тож ідіть додому, виспіться і будьте готові нести тягар,
бо для мене однієї цього занадто.
Про що це ти?
Ну рак. Мій тато. У нього рак!
Люблю вас. Бувайте. І, будь ласка, заберіть коробку.
Тут і так досить поганої енергетики. А я…
піду пісяти.
Інес!
-Боже мій. -Знаю, ми всі дурні.
Так, але Тоніо перехопив дзвінок для тата.
Тато не знає, що в нього рак.
-Чорт. -Так.
Як скажеш йому?
ФРІРИДЖ
О, я наллю.
-Ні, я. Я краще вмію наливати. -Ні, ти нікудишня.
Що з вами двома?
Це моє улюблене твоє розчароване обличчя. Відтвориш знову?
Я перевдягнуся.
О, тобі допомогти?
Ні.
То поговоримо про план виплати вашого боргу?
Ти минулої ночі пробачив наш борг.
Це був раковий шок.
Як ти смієш використовувати мої слова проти мене у вразливу мить?
-Щойно дізнався, що в мого брата рак… -Тс!
Чорт! Він не знає, бо я перехопив виклик і…
Хто і як йому скаже це?
Він утрачає дні лікування
і не здійснює своїх заповітних мрій.
І п'є сік з цукром, рідину смерті.
І в нас будуть проблеми, бо ми йому не сказали.
Знаєш, що буває, коли забирає мій телефон. Я беру твій.
Треба припинити говорити й почати розповідати.
-Бувай! -Розкажеш, як пройшло.
Дівчата класні, та ми знаємо, що Глорія назвала мене дурною.
Я знаю, що в неї стрес, але вона має покладатися на мене.
Потойбічне життя — моя стихія. Чому ми маємо думати про це?
Чому Глорії диктує, що нам робити?
Наче палає будівля, і замість того,
щоб звертатися до пожежника, ми викликаємо тренера дельфінів.
Я жорстокий з Андре? Водячи його за носа?
Мені здається, що вона маргіналізує мій досвід.
Навіть відьма-ютуберка знає, що щоб скасувати прокляття,
треба знати, що це за прокляття. Не всі вони однакові.
Є вендети, зеленоокі монстри,
коти-демони, одержимість, релігійні, земні.
Боже, це занадто.
Так, це складно.
Це наука, але важче, бо вона має значення.
-Нам не розібратися. -Можливо.
-Тому ми маємо залишити це Глорії. -Доброго ранку, бродяги.
Бувай, мамо.
Гаразд, малюче. Бувай.
Чому такі серйозні?
Алло? Що?
Будинок горить, а ще дельфіна треба рятувати?
Вибачте. Мені треба поговорити особисто, але зустрінемося в школі.
І побіг. Укладає ще одну цеглину до емоційної стіни.
Це загострюється.
Так? Я так хочу з кимось про це поговорити.
Ви з ним близькі. Якщо він віддаляється, як мені зблизитися?
Спробуй дати йому простір.
Звільнити, щоб повернувся. Клас, але наші проблеми глибші.
-Можу тобі довіритися? -Ні.
Я під закляттям Кема. Можна зламати лише поцілунком кохання,
якого я не отримаю, бо я не його кохання. Працюємо над цим.
Маю розібратися з тим, про кого не може забути.
А, це. Так. Це складно.
-А що він тобі сказав? -Небагато.
Що він не може забути когось ДА.
До Андре. Думаю, вони досі говорять.
О, я знаю, хто це.
Авжеж. Ти його найкраща подруга. Боже, мені так шкода його.
Чому?
Бо в нього шрам. Тепер нікому не довіряє, тобто мені.
Уявляєш? Я довіряю всім.
Шрам?
Може, я не знаю, хто це. Хто це, у біса? І чому я не знаю?
Якщо ти колись дізнаєшся, не кажи, бо я отрую ту особу.
Я зрозуміла, що Глорія надає мені повноважень,
бо на якомусь рівні не довіряє,
і не довіряє мені, бо я не прямолінійна.
-Я не відстоюю себе. -Дуже проникливо.
Ти мені довіряєш?
-Ти мій контакт на випадок халеп. -Сказав би, якби мав шрам після когось?
Шрами загоюються лише вітаміном Е й розмовами.
Не скаже. Тому я зроблю це замість нього.
-Що ти зробиш? -Очевидно, усе. Знову.
А як же Люсія? Два зайці одним пострілом. Вона скаже йому, а він кине її за це.
-Як розумно. -Молодець. Як завжди.
Що ти зробила? Люсія — це код прокляття?
Саме прокляття.
Ми говоримо про прокляття. Відстоюй!
Глоріє! Я хочу взяти на себе більше лідерства,
щоб допомогти, оскільки гадаю, що я найдосвідченіша.
-Це правда. Ти від природи депресивна. -І тато тебе вже ненавидить.
-Ненавидить? -Може, краще Кем.
Навіть з Андре не порве.
Потрібно більше варіантів. Ходімо. Я краще думаю, коли ходжу.
-Ти казала, що в туалеті. -Тому ми йдемо до туалету!
Не віриться, що відхилила.
Вона не може. Маячня. Я відхиляю її.
Думаю, вона говорила про рак батька.
Ні. Вона мене відхиляє.
Ми розділимо й захопимо.
І ми захопимо й/чи розділимо, щоб розібратися з закляттям.
Звучить чудово!
-Що це означає? -Потрібно більше інформації.
Потрібен некролог нашого привида. Усе розповість!
НЕКРОЛОГ МАРІСОЛЬ МАРТІНЕЗ
Тут нічого. Некролог — сміття.
Я знаю. Ми лише знаємо, що її звали Марісоль Мартінез.
Не було живих рідних, окрім сина та його сім'ї,
і її любили бла-бла-бла.
Її любили, у неї було багато коханців.
Як у тебе?
Як у мене?
Не можу припустити, що знаю все. Тож, гадаю, мав чимало.
Мені лише 15.
І хто такі коханці? Містер Вафля рахується?
А що в тебе містером Вафлею?
Люблю його.
Господи, я не чіпаю свого пса,
окрім звичайних погладжувань і поцілунків час від часу.
-Та арахісове масло залишається на ложці. -Уже знала. То знаю все.
Ні, не знаєш.
Але я маю.
Якщо мені колись доведеться писати твій некролог.
Коханці не обов'язкові.
Власне, хіба не дивно, що вони додали це про стару?
Кеме, що тебе зупиняє? Ти чогось не розповідаєш.
Авжеж, не розповідаю. Багато про що.
Це несправедливо! Я все розповідаю!
Про що я не просив.
-Є таке, про що я не хотів би знати. -Наприклад?
Ніколи не скажу.
Як воно?
Твій брат досі співає в телеграми?
-Після зараження всіх Ковідом — ні. -Бляха.
Маємо некролог привида,
він підтвердив, що та бабуся не жива. Вона мертва.
Так, ми знаємо. Це не нова інформація.
Продавчиня казала, тому й має некролог. Що ще?
Ми прямуємо до дому сім'ї привида, щоб допитати їх
і дізнатися більше про стареньку-привида.
Як скажеш.
Мені треба йти.
Сказав тату, що в нього рак?
-Ні. -Ну авжеж.
Бо, як завжди,
ти збагрив усе на мене.
Але це за тобою. Ти перехопив дзвінок.
Для тебе.
-Не суть. -Я розберуся.
-Справді? -Так.
Я вже попереду. План уже працює.
Піци-човники?
Що він, бляха, тут робить?
Це помічник Тоніо.
Для чого? У тебе немає роботи.
Для асистента не потрібна робота.
-Я Расті. -Та ми вже знайомі.
Вона це зробить! Справді це зробить!
Ще десять секунд!
Ну ж бо!
Гони м'яч.
-Вибач, я не пам'ятаю. -Це щойно трапилося?
Сьогодні!
Боже, ти такий…
Стривай, ти ж не дав моєму дядьку свій номер страховки, правда ж?
Ще ні.
І не давай.
Не можна так з тим, хто вибудував твій кредит.
Я йому не плачу. Ти платитимеш Расті, доки не повернеш боргу.
Це смішно. Расті має піти.
Добре. Тоді він не скаже твоєму татові, що в нього рак.
Який план?
Тільки не вдавай Глорію. Не звітуюся ні тобі, ні їй.
Ми стоїмо тут десять хвилин. Мені цікаво, чи…
Чи в мене є план? Так, у мене він є.
Поділишся?
Не знаю.
Можливо, це таємниця, бо я, схоже, ділюся забагато.
Може, час залишити щось у своєму сховищі.
Саме за графіком.
Що тепер?
Погнали!
-Вони женуть на нас! -Що?
-Чого вам? -Інформації.
Ти та мала, яка шукала Марісоль.
-Так. -Чого вам від моєї мами?
Хочемо зрозуміти, чому вона нас переслідує.
Це божевілля.
У мене там морозиво тане.
Ви теж її бачили? Я думав, що бачив її кілька разів.
На задньому дворі. За вікном моєї спальні. Біля «Томмі»! Що ви бачили?
Лише її. Хоче повернути коробку.
Перш ніж повернути, потрібна інформація, бо вона нас прокляла.
Не хочемо віддавати, та залишити прокляття.
Яку коробку?
Я придбав її на вашому розпродажі. З ініціалами ММ…
Гені! Ти продала скриньку моєї матері? Я ж казав не продавати!
Якщо мама каже, що хоче повернути скриньку, я маю її забрати.
-Я поверну кошти. -Не хочу бути засранцем, але ви не вона.
Тож, віддаючи її вам, не поверну їй.
Не треба. Залиште скриньку й прокляття.
Гені! Це більше не твоя справа.
Не розмовляй зі мною так.
-Я просив не продавати! -Ти себе чуєш?
-Ти божевільний! -Це єдине! Єдине!
Поговорити, негайно!
Він козел, і татові не розповість козел.
Він навіть не знає тата.
Тому він ідеальний для цього завдання.
Немає емоційного багажу. Просто зробить це.
«Зробить це»? Це буде жахливо.
Це треба зробити максимально обережно й порядно,
а цей точно так не зможе.
Він бездушний, егоїстичний, з нульовим емоційним інтелектом, і жахливо кидає.
Це мене дуже збиває з пантелику.
Мене звільняють? Бо я ще не почав працювати.
-Ні! -Так!
-Досі неясно. -Доганяй, Расті.
Я намагаюся.
Не йди. Ми ще не добалакали.
Повільніше, сестричко. Ти псуєш чудову можливість.
Цей бовдур — не чудова можливість.
Я не про тата. Я про мене.
Расті.
Псуєш шанс зустрічатися з вищим класом.
Точно тусується з Едді, а в Едді найкращі вечірки.
Закінчимо? Личинку хочу відкласти.
-Фу. -Стій тут. Ми ще не закінчили.
-Чого тобі? -У мене є план щодо прокляття.
Чорт!
Мене так поглинув рак, що я забула про прокляття.
У мою кімнату.
Усі інші, залишайтеся на своїх місцях. Я зараз повернуся.
-Що в тебе? -Даруй?
Я не розповідатиму тобі всі деталі операції «Бабах»,
якщо ти не поважатимеш мене.
Ти не витратила жодної хвилини на прокляття,
хоча тобі й не треба, бо це мій світ і стихія,
і я не така безвідповідальна дурепа, як твоя сестра.
Так. Мені подобається цей дух,
і я даю повну відповідальність і повноваження,
щоб вивести нас із темряви у світло,
особливо зважаючи на те, що зараз за тими дверима.
То що далі? Що нам робити?
Церемонія вивільнення.
Такого не існує.
Ти справді зараз сумніваєшся в мені? Це базові знання про привидів.
Не можна кидати все в повітря.
Привиди не ловлять.
Логічно. Що за церемонія?
Що ж, я дізналася від сім'ї напряму,
що коробка важлива для привида, і її треба повернути.
Проведемо церемонію, бо привиди не ловлять, а на нас прокляття.
Тож церемонія захистить нас від повернення скриньки,
та збереже прокляття.
Перш ніж запитаєш, це базові знання про прокляття.
Власне, це радше поглиблений курс,
та я пояснюю на хлопчачий розум, тож це, по суті, база.
Чудово. Проведімо її. Клич Кема й бери коробку.
Готово.
-Що сказала? -Приходь.
-Проведемо церемонію вивільнення. -Вивільни мене.
-Та й це вигадка. -Не вигадка.
-Принеси коробку. -Вона ж у тебе.
-У мене? -Так.
Глорія сказала забрати, я не брав, то взяла ти.
Так. Так, я точно взяла коробку.
Клас, до зустрічі.
Я просто не пам'ятаю, тож вона, мабуть, досі десь тут.
Це ти.
Так, від народження.
Я завжди був собою, але я не тому дзвоню. Є нова інформація про те, що ми говорили.
Знаєш, хто поранив Кема?
Ні. Це тобі з'ясовувати. Та коли це зробиш, я вирішив, що я відкритий.
-Я готовий дізнатися, хто це. -Не можу говорити. Проблема зі скринькою.
Фу. З цим не допоможу. Бувай!
Де ти, скринька?
Не знаю, Демі. Церемонія передвивільнення?
Так.
У захваті від вивільнення я забула про перший крок.
Допоможе очистити погану енергетику, щоб привид почувався в безпеці.
Він має почуття?
-Звісно. -Скільки це триватиме?
Знадобиться 24 чи 48 годин,
щоб знайти мудрість, яка нам усім потрібна,
щоб почуватися в безпеці, перед покиданням скриньки.
Це все прогресивні знання про прокляття,
які я майже здобула.
Я досі твердий середнячок.
Гаразд, що робити спочатку?
Ми розкриваємо таємниці,
краще глибокі, темні,
наприклад, ну не знаю.
Чому твій тато може ненавидіти твою найближчу подругу,
або якщо ти закохався, а потім тебе поранили,
і боїшся кохати, зізнайся, хто це зробив.
-Кеме, ти перший. -Ні. Я почну.
Я випадково ледь не вбила хом'ячка.
Не мого хом'ячка, а Глорії.
Дякую, що поділилася. Кеме?
Так. Маю трагічну історію відмови, про яку ніхто не знає.
Так, не зупиняйся.
-Глоріє… -Не зараз, Хаві!
-Час усім додому. -Вибачте, пане Салазар.
-Це не прояв неповаги. -Добраніч.
Нам треба поговорити про вашу компанію.
Так, нам двом є про що поговорити.
Добре, донечко. Я уважно слухаю. Що ти хочеш мені сказати?
Тату, у тебе…
Усе добре. Кажи.
Тоніо перехопив дзвінок, і дізнався, що в тебе…
Не поспішай.
Може, з водою.
Так.
Я зараз.
Гей, що це за торт?
-Улюблений тата. Мексиканський шоколад. -Расті приніс.
Це геніально, і якраз вчасно,
бо я ледь не сказилася, бо маю розповісти йому сама.
Але тепер не маю, бо ми розповімо йому разом
після того, як поїсть улюбленого торта.
Чи водночас.
ВІТАЄМО У ТЕБЕ РАК
Це ненормально.
Ми настільки захопилися тим, щоб сказати йому,
що зовсім забули, що він хворий.
Наш тато хворий, і не на якусь застуду, а на рак.
Тобі не позаздриш.
Чи йому.
Це просто жорстока іронія, що в нього рак після втрати дружини через рак.
-Серйозно. Яке це випробування… -Бути самому.
Виховувати двох дівчаток самому.
Цей чоловік — герой.
Він мій герой.
Ти несла великий тягар,
хвилюючись тим, як переживеш, якщо з ним щось станеться.
Мені дуже шкода, що тебе це спіткало, Глоріє.
Мені теж.
Дякую тобі за ці слова й за розуміння моїх почуттів.
Так.
Я справді приголомшена.
Хто б не був?
Вибач, що була таким стервом.
Я помилялася.
Ти маєш сказати моєму татові, що в нього рак.
І не треба.
Ти сказала.
Дякую.
Це третій шматок?
Без осуду. У мене рак. Пам'ятаєш?
Зарано.
То коли ти дізнався?
-Місяць тому, плюс мінус. -І не думав нам сказати?
Не хотів вас турбувати.
Лікар сказав, що він повільно росте й не агресивний.
Усе буде добре.
Та в мене є одне важливе питання.
Хто ти?
«Я дурепа, катастрофа.
Я не пам'ятаю, де залишила коробочку.
Не вбивай, бо привид зробить це першим, коли прийде по неї!»
Зі знаком окликом чи без?
-Гло, погані новини. -Я перша, у мене гарні.
Рак не смертельний, тож ми не прокляті. Нічого не треба робити.
Ура!
Дякую, що понесла тягар, поки я відволіклася.
Я вдячна за твою відповідальність.
А я вдячна за твою вдячність.
-Добраніч. -Добраніч.
Видалити.
Привіт.
Ти чула про рак і прокляття?
-Вона дзвонить тобі першому? -Звісно.
Тебе пограбували?
Я шукала те, що мені раптом уже й не треба шукати.
-Я приберу. -Добре, бо це не схоже на тебе.
Звідки знаєш? Може, я така.
Може, це таємниця, якої не знаєш, бо думаєш, що знаєш усе, та це не так.
Не знаю, що ти таємно нечупара?
Змусиш зараз говорити про мої почуття?
Добре. Удаєш, що тобі байдуже, та це не так.
Чому ти так зі мною? Гаразд.
Я знаю, що ти хочеш знати всі мої секрети, і правда в тому, що ти їх знаєш.
Знаєш усі, якими я готовий поділитися.
Але є деякі в сховищі, і мені краще тримати їх там.
І справа не в тобі, а в мені.
Попри те, що тобі важливо розповісти все про себе
й щоб ти знала про мене все, я не ти.
Дякую, що так багато розповів.
-Знаю, тобі було нелегко. -Так.
Так, але мені ще цікаво, скільки днів тим завиванцям, які я щойно з'їв.
Можна лягти? Дякую.
Ні, мабуть, краще піти додому.
Вибач. Я була егоїсткою, наполягаючи на тому, щоб знати все.
Іноді мені здається, що я лише вдавана подруга вам,
і мене пробиває на емоції
та трохи на заздрощі.
Добре, точно заздрощі, бо хтось знає тебе краще за мене.
І що між нами є таємниці.
Ніхто не знає мене краще.
І найважливіша ти для мене.
Ні. Не плач. Я не витримаю. Я не витримаю плачу.
Добре. Одне питання, Демі. Одне запитання. Лише одне, щоб запитати, що захочеш,
що думаєш, що не знаєш, та лише тому, що плачеш,
і жодних обговорень надалі.
-У пана Мартіна під капелюхом є волосся? -Ні. Він пишнохвостий.
Але це не те питання, яке ти хотіла поставити.
Добре. Андре казав, ти не можеш когось забути, хто тебе поранив.
Кого?
Тебе.
-Ніякого раку. -І ніякого прокляття.
-Я така щаслива. -Я теж.
Не віриться, що Демі змусила повірити, що та коробка проклята.
Даймо спокій цим мізкам.
-Завтра підкоримо день без прокляття. -Ще трішки.
-Добре. -Так!
Інес.
Так, ось так.
Я ХОЧУ СВОЮ СКРИНЬКУ, СТЕРВО
Переклад субтитрів: ЮРІЙ ПАСІЧНИК