UVIDÍTE VÁLKU, PSYCHICKÉ PORUCHY A SEBEVRAŽEDNÉ MYŠLENKY,
KTERÉ MOHOU DIVÁKY ROZRUŠIT. POKUD MÁTE VY NEBO VÁŠ ZNÁMÝ POTÍŽE,
INFORMACE A JSOU K DISPOZICI NA WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
INVICTUS: PŘÍDAVNÉ JMÉNO
1. NEPŘEKONANÝ, NEZLOMNÝ 2. NEPŘEMOŽITELNÝ, JEDNOZNAČNÝ, NEPORAŽENÝ
Zaber, Gabrieli!
To dáme. Hlavně se bavte.
- Raz, dva, tři! - Británie!
INVICTUS GAMES V HAAGU DUBEN 2022
KAŽDÉ DVA ROKY SE ZRANĚNÍ A NEMOCNÍ VETERÁNI Z CELÉHO SVĚTA
MOHOU UTKAT V INVICTUS GAMES,
KTERÉ JIM MAJÍ POMOCT SE ZOTAVENÍM A NÁVRATEM DO ŽIVOTA
Světu je potřeba připomínat sílu lidského ducha.
- Jste připravený? - Jo!
Schopnost uzdravit se a najít v sobě houževnatost,
díky které se dokážeme zotavit a vrátit se silnější.
Ať už za sebou máte cokoli, ať vás tíží cokoli,
tady v Invictus Games si uvědomíte,
že to byl jen odrazový můstek, který vás vymrštil na vyšší úroveň.
Bavte se, neutopte se.
Jo. Bavte se, neutopte se.
Žádnej stres.
Abyste našli to nejlepší, co ve vás je.
Co vám doteď chybělo.
Co chybělo vašim partnerům.
A vašim dětem.
Když se svého syna Archieho zeptám, čím chce být, až vyroste,
jednou řekne astronaut,
jindy zase pilot.
Ale vždy mu připomínám, že bez ohledu na to, čím chce být,
nejvíc záleží na charakteru člověka.
A jeho matka i já bychom byli velmi pyšní,
kdyby si vypěstoval charakter, jaký vidím dnes tady před sebou.
Ten váš.
Jsem na tebe tak pyšnej, chlape.
SLEDOVALI JSME SOUTĚŽÍCÍ ZE ŠESTI ZEMÍ SVĚTA
BĚHEM PŘÍPRAV NA HRY INVICTUS GAMES 2022
Nezapomeň dýchat.
Ne… To ne. Ale taky jo.
Mluvím moc rychle. Vůbec mi nerozumíte.
Je mi z toho smutno. Potřebuju pauzu.
Já věděl, že to přijde.
NEZLOMNÁ SRDCE
Dobré ráno, pánové. Vítejte.
- Ahoj, kamaráde. - Jak se máš?
- Dobře. A ty? - Ujde to. Vítejte.
Mám batoh a všechno ostatní.
- Hezký okolí. - Vyrazíme na procházku?
- Jdeme na to. - Už se těším.
Tak jedeme.
- Sedím vpředu. - Co?
- To byla rychlá reakce. - No jo.
- Kdo si to zamluví… - To respektuju.
- Můžeš mě přehlasovat. - Cože?
- Přehlasovat. - Fakt?
- Kdybys myslel, že neumím navigovat. - Fakt?
Já jedinej nejsem důstojník. Klidně mi tu mapu svěř.
Co je čtvercový a štve to důstojníky?
Mapa.
Tak jdeme na to.
Jak se jmenuješ?
Harry.
- Co děláš, Harry? - Co dělám?
Především jsem táta dvou dětí do tří let.
Majitel několika psů.
Manžel.
Jsem zakládající patron nadace Invictus Games.
Každý máme spoustu rolí,
ale dnes tu asi budeme kvůli Invictus Games.
- Dneska je nádherně. - To jo.
To je krása, co?
- Vinice? Nebo co to je? - Jo.
To je keř.
Vždycky jsem se viděl jako táta…
Nedokázal bych sloužit, kdybych měl rodinu.
Vy jste to tak měli, ne? Pořád sloužíte?
- Teď jsem skončil. - Jo?
Lucy byla těhotná, když mě postřelili. Vrátil jsem se z Iráku.
Lucy otěhotněla v létě a já strávil září v Afghánistánu.
Jeden z kluků, co tam umřel,
měl taky těhotnou ženu. Čekali kluka, George.
Dneska už mu bude 12.
Člověk to slýchává často.
Kluci, co tam umřeli, nikdy neviděli svoje děti.
Do armády nevstupuje jedinec, ale celá rodina.
Když mě postřelili, byl jsem na tom zle.
Kulka mi proletěla celým trupem,
trefila žebra vzadu i vpředu.
Odrážela se jako pingpongový míček, až nakonec zakotvila v pravé plíci.
A přestal jsem dýchat.
To se opakovalo ještě několikrát.
David Wiseman, kapitán britského týmu Invictus.
Má za sebou několik traumatizujících let.
Slušný začátek pro Wisemana.
Dokud jsem sloužil, dýchal jsem pro armádu.
Ale když vás zraní,
co pak člověku zbyde?
David Wiseman získal zlato pro Spojené království.
Estonsko bere stříbro.
David Wiseman má obrovskou radost.
Dotkl se stěny, zvedl hlavu a radostně rozhodil rukama.
Ty hry byly nejlepší týden mýho života. Nikdy na to nezapomenu.
Člověk si tam připadal jako rocková hvězda na červeným koberci.
Tak povídejte.
Nejlepší okamžik her.
Ať už z pohledu soutěžícího nebo diváka.
Zaprvé, finále ragby vozíčkářů z roku 2014.
- To v pátek? - Jo.
Zápas má zběsilé tempo.
Je tu další pokus. A poslouchejte publikum.
Velká Británie vítězí.
Za mě to byl běh Luka Sinnotta na 400 metrů.
Byl na startu jediný po dvou amputacích.
Pozor.
Zazněl výstřel
a všichni vyrazili dopředu, protože měli jednu nohu.
On neměl ani jednu,
tak začal hrozně pomalu.
Děsně mu utekli.
Fandil jsem mu z plných plic, protože tam byl jediný Brit.
Ve druhý zatáčce nabral tempo a dohnal je.
A na posledních 100 metrech všechny předběhl
a vyhrál zlato.
Zní to jako lacinej film, ale je to pravda.
Viděl jsem v tom něco jako metaforu pro zotavení.
Jo.
- Byl tak pozadu. - Jo.
Ale stejně to nevzdal.
Austrálie 2018, v bazénu.
Je tu finále plavání prsa muži ISA na 50 metrů.
A už vyrazili.
Mark Ormrod z Velké Británie.
Vůbec neměl závodit, ale přišli za ním,
že jinak ten závod zruší.
- To jo. - A on nikdy…
Nikdy na tuhle vzdálenost neplaval.
Ormrodovi dochází dech a dotahuje se na něj Robinson.
Neskutečné! To je ale finiš!
Bude to Ormrod? Nebo Robinson?
Vítězí Ormrod! 1:45,01!
- Myslím, že to vyhrál Mark. - Jo.
Představoval jsem si to jako sportovní den.
Že budeme běhat s vejcem na lžíci.
To si pamatuju doteď.
Neuvěřitelné! Touhle hrou zvedli laťku.
Odložte pití,
uděláme mexickou vlnu zepředu dozadu. Raz, dva, tři…
Teď!
Tento víkend se zranění veteráni z celého světa
utkají v Londýně na hrách Invictus Games.
Jedná se o první ročník turnaje, který založil britský princ Harry.
První ročník v Londýně v roce 2014 byl skvělý začátek.
V Orlandu jsme ale ještě zvedli laťku.
A teď Toronto upoutá pozornost celého světa.
Sport dokáže měnit životy a také je zachraňovat.
Už ani nepočítám, kolik za mnou chodí lidí,
manželek, partnerek, rodičů, vnoučat, dětí,
a říkají mi: „Díky, že jste nám vrátil tátu.“
„Díky, že jste dokázal mého manžela znovu rozesmát.“
Vidím, co lidé zažili
a jak se jim mění život k lepšímu. Vyvolává to dominový efekt.
Zároveň tím inspirují i všechny ostatní.
Mark Ormrod, bývalý člen komanda Královské námořní pěchoty,
si jde pro třetí medaili.
Vždycky jsem věděl, že to bude akce na tři roky.
Nechtěl jsem, aby to bylo třeba.
Aspoň bychom neměli zraněné.
Ale dokud to bude potřeba, budou hry pokračovat.
UKRAJINA MARIUPOL
ZÁŘÍ 2021
PŘED RUSKOU INVAZÍ
Na celém východě Ukrajiny se očekává mlhavé počasí…
UKRAJINSKÁ VÁLEČNÁ VETERÁNKA
Jmenuju se Julija Pajevská.
Přezdívkou Tajra.
Jsem zdravotnice.
V roce 2014 jsem podepsala smlouvu s Ozbrojenými silami,
ale teď už jsem jen dobrovolnice.
Takhle vypadá posledních sedm let mého života.
UKRAJINA BRÁNÍ SVOU VÝCHODNÍ HRANICI PŘED RUSKEM UŽ OD ROKU 2014
UKRAJINSKÝ TÝM INVICTUS TVOŘÍ VETERÁNI Z TOHOTO KONFLIKTU
Na většině území Ukrajiny panuje mír,
ale na východě jsou konflikty.
Střílí po vás ostřelovač, hlavu dolů!
Nejšikovnější ostřelovači tě trefí
přímo do koulí!
- Blbost. - Někde jsem to slyšel.
Chytrolíne.
Pohmatem hledej díry. Tak zkontroluješ…
Neboj, nemáš tam nic, co bych neviděla.
Nic mě nepřekvapí.
Když najdete díru, okamžitě použijte škrtidlo.
Tak šup!
Přesně tak.
Tak se správně aplikuje škrtidlo.
ZDRAVOTNÍ PROHLÍDKA UKRAJINSKÉHO TÝMU
- „Invinc…? Invictus.“ - „Invictus“. Ano.
Invictus Games.
Všichni to tu znají, jen já o tom slyšel poprvý včera.
Dobré ráno!
Ahoj. Jak se máš?
Vím, jak dlouho trvá kardiogram.
Už jdu.
Co si to tam pěstuješ? Proč jsi nešel na depilaci?
A máš všude cucfleky.
Řekni ženě, že já ti je neudělala.
Tak jo.
- Chceš pomoct? - Ne.
Zvládneš to? Fajn.
Dneska jsi tu první holka.
- Neboj, nebudu zlobit. - Svlíkni se.
Jasně, vteřinku.
Strávila jsem sedm let na frontě. V nohách mám titanové klouby.
Páteř trpí
a bojuju s tím už hrozně dlouho.
O hrách Invictus jsem slyšela poprvé,
když jsem ležela v nemocnici po operaci.
A je to.
Co je?
Co tam je?
Něco tu je…
Možná řeknou, že je potřeba to zopakovat.
Je to dobrý, až tady na to…
- Díky. - Není zač.
Kdyby něco, zopakujeme to.
Jasný. Fajn.
- Všechno tam je. - Jo, je to vidět.
Když jsem byla na vyšetření v nemocnici,
zjistilo se, že jsem měla…
no…
podle výsledků ultrazvuku
bylo vidět, že jsem nějak prodělala dva infarkty.
Upřímně, netuším, kdy k tomu došlo.
KVŮLI ZDRAVOTNÍM PROBLÉMŮM
MUSÍ TAJRA ZVÁŽIT, ZDA MŮŽE V PRÁCI ZDRAVOTNICE POKRAČOVAT
VELKÁ BRITÁNIE LONDÝN
Probíhá nahrávání.
Ahoj, Jayi. Jen se spojujeme.
- Slyšíš mě? - Slyším.
Tohle je jeden z řady telefonátů se všemi národy,
abychom si řekli, jak na tom jsme.
- Nahrávání zastaveno. - Výborně.
NEPŘEKONANÝ
Teď se to objevilo.
- Ahoj, Oxano. Jak se máš? - Ahoj, Richarde. Dobrý.
- Jak se máš? - Dobrý, díky.
Jmenuju se Oxana Horbač. Jsem manažerka ukrajinského týmu.
Začneme přehledem koronavirové situace.
Z naší strany jsme připravení.
Od vojenského útoku Ruské federace na východní Ukrajinu v roce 2014
jsme nebyli na veterány připravení.
Nedisponovali jsme zdravotní, fyzickou a psychickou rehabilitační péčí.
Když jsme se dozvěděli o Invictus Games,
řekli jsme si, že přesně to potřebujeme.
Nizozemsko čeká lockdown.
Samozřejmě hrozí možnost,
že vláda zruší veškeré akce.
Ale her by se to týkat nemělo,
pokud se neobjeví nějaká nová varianta.
Pokud jde o Ukrajinu, rozhodli jsme se, že pojedeme.
To rád slyším, Oxano. Skvělé.
Bude tam i vévoda ze Sussexu se ženou?
- Můžeme ho očekávat? - Rozhodně.
Neustále s ním všechno řešíme a on to v tuhle chvíli plánuje.
Dobrý den, jak se máte?
- Jsem Tish. - Moc mě těší.
Těší mě. Jak se máte?
- Už jsme dlouho nikde nebyli. - To jo.
Buší mi srdce.
Jsem nervózní.
Těší mě. Už jsme se viděli, ne?
- Jmenuju se Zeita Merchant. - Zeita?
- Po dvou a půl letech jsme zpět. - Výborně.
Super.
Dámy a pánové,
je mi ctí vám představit filantropa, ochránce životního prostředí,
propagátora duševního zdraví a válečného veterána,
prince Harryho, vévodu ze Sussexu.
Dnes jsme sem přišli uctít muže a ženy,
jejichž životy charakterizuje služba,
smysl a samozřejmě také houževnatost.
Mnozí z nás moc dobře ví,
proč si armádní členové připadají často osamělí po návratu domů
nebo odchodu ze služby.
Vy byste nebyli?
O 14 LET DŘÍV
LEDEN 2008
PROVINCIE HÍLMAND, AFGHÁNISTÁN
Do Afghánistánu jsem mohl jet jen proto, že to bylo tajemství.
Celých deset týdnů o mně nikdo nevěděl.
Kromě britského tisku, který souhlasil, že to nezveřejní,
pokud budou moct být u toho.
Tady jsme si všichni rovni.
Záleží na životech nás všech.
I tady nám hrozí nebezpečí. A to platí v Hílmandu všude.
I v Afghánistánu. Všichni jsou v ohrožení.
Celé to vzniklo po mém stažení z Afghánistánu v roce 2008.
Strávil jsem deset týdnů na frontě v písku s ostatními vojáky.
Britští armádní představitelé oznámili, že stáhnou prince z bojiště poté,
co unikly informace o jeho nasazení.
Byl jsem naštvaný, že musím jet domů.
Ale musel jsem odjet, abych neohrozil všechny ostatní kolem.
Mou zkušenost z Afghánistánu velmi ovlivnil let domů.
Když jsme vzlétli, průvan odhrnul závěs přede mnou.
A já uviděl leteckou nemocnici.
Tři mladé britské vojáky
zabalené v plastové fólii. Těla na kusy.
Viděl jsem to, o čem jsem jen slýchával.
To byl podnět, díky kterému mi došlo,
že vidím, co všechno válka způsobuje.
Nejen jednotlivcům, ale i jejich rodinám.
Jejich život se navždy změní.
Dlouho mi trvalo si uvědomit,
že ve válce trpí nejenom vojáci.
Ale všichni.
Když jsem vystoupil z letadla, byl jsem naštvaný na to, co je potkalo.
A že se o tom v médiích nemluví.
Štvalo mě, že mě stáhli.
Ještě jsem ale netušil, co všechno můžu udělat.
Snažil jsem se vymyslet, jak bych mohl využít svůj vliv
a nově nabyté zkušenosti.
Na co jste myslel, když jste je viděl?
Měl jsem knedlík v krku, protože jsem věděl, že není cesty zpět.
Na válčišti se o tom nemluví.
Bylo to těžké.
Šel jsem se jich zeptat, jak na tom jsou.
Dostalo se mi typicky britské odpovědi.
„V pohodě, pane. Přišel jsem o ruku, ale stejně se mi nelíbila.“
Jak zařídit, aby lidé věděli, co se ve skutečnosti děje?
Doteď to pro všechny byli jen nějací vojáci bojující v zahraničí.
Tím to celé začalo. Celý ten nápad nebo koncept…
Nebo spíš fakt, že sport může hrát klíčovou roli
v psychické i fyzické rehabilitaci nás všech.
VELKÁ BRITÁNIE LINCOLNSHIRE
To je z konce výcviku.
Někde tam jsem.
BRITSKÝ VÁLEČNÝ VETERÁN
Tady jsem s narozeninovým dortem. Rozplácli mi ho o obličej.
Tady to mám vyfocený.
Prošel jsem si všechny fotky
a vystavil si ty, které se mi líbily.
Tady jsem v den odjezdu.
Odpočíváme po dni stráveném pátráním.
Přihlásil jsem se ke Královským inženýrům.
Nakonec jsem pracoval jako stavební mechanik.
Absolvoval jsem dvě mise v Iráku a půl mise v Afghánistánu.
Tady na druhé straně bylo to IED,
které mě vyhodilo do povětří.
Když jsem viděl tu fotku, řekl jsem si, že si ji vystavím
jako takovou připomínku.
Přišel jsem o obě nohy.
Měl jsem poraněná záda.
Výbuch trefil i předloktí.
V zápěstí mám šrouby.
V nemocnici jsem strávil asi dva a půl měsíce.
A pak na rehabilitaci, protézy…
Vždycky čtyři týdny tam, čtyři týdny doma.
Takhle to trvalo dva a půl roku.
Beru to jako minulost.
A tohle je na ni jen taková vzpomínka.
Můj nový život nemá s armádou nic společného.
Obvykle vozím každý den syna do školy.
- Ahoj! - Utíkej.
Pak ho vyzvednu a večer uvařím.
Můj každodenní život se nikam neposouvá.
Občas sem tam něco udělám.
Po tom výbuchu jsem hrozně pil a chodil do hospod.
Nebyl jsem na tom dobře.
Moje žena Tania mi řekla: „Něco se tu musí změnit.“
TÁTA JE JAKO SUPERHRDINA DĚLÁ SVĚT LEPŠÍM
SOUSTŘEDĚNÍ BRITSKÉHO TÝMU INVICTUS
TÝM RAGBY VOZÍČKÁŘŮ SE SCHÁZÍ POPRVÉ OD PANDEMIE
Tak rychle. Připravit.
Jeď!
Odřízněte ho.
Přihraj!
Jeď s Tomem. Komunikujte. No tak!
Jo!
No tak. Soustřeďte se.
Poslouchejte.
Nesmíte jezdit takhle, ale takhle.
Kdybys nic neřekl a odříznuls ten roh,
byl by to snadnej gól.
Tome!
Doprava!
Hezky jsi to sebral. Zpět, oběma rukama.
Konec, chlapi. Šlo vám to.
Fyzická stránka je snadná.
Kácel jsem stromy, lezl na ropné nádrže…
Ale psychicky to…
Nevím, jak mluvit před lidmi a co říkat.
Nezvládnu se postavit před publikum a začít mluvit.
Mám sklon se lidem stranit.
Když kouč Jenks navrhnul, že budu kapitán,
nechápal jsem, jak ho to vůbec mohlo napadnout,
natož aby si mě vybral.
Nikdy v životě jsem nebyl ve vůdčí pozici. V ničem.
Vyšli jste ze cviku, ale to se tréninkem zlepší.
Spousta lidí o sobě pochybuje.
Třeba jenom stačilo, aby ho někdo popostrčil
a probudil to v něm.
Nevím, co má za sebou. Udělal jsem z něj kapitána,
tak snad to byla správná volba.
Uvidíme, jak obstojí pod palbou, jak se říká.
To bude něco jiného.
Trvalo dlouho, než jsme začali tlačit.
Nakonec byl nahoře jen jeden člověk a to není dobrý.
Vůbec nevím, jak zvládnu ve finále
mluvit k týmu.
Ale dokud si to nevyzkouším, nebudu vědět, jak to dopadne.
Zdvojíte hráče, jeden vpředu, druhý vzadu.
A ostatní do toho musí dát všechno.
Žena mi řekla: „Zkus to. Co nejhoršího se může stát?
Vždycky můžeš za pár měsíců říct, že už nechceš být kapitán.“
A pak přišel basketbalový tým.
Náš kapitán musel bohužel během koronaviru z osobních důvodů skončit.
Trenér mě požádal, jestli nemůžu být kapitán i basketu.
Nejspíš ve mně něco vidí.
Zato já v sobě ne.
NIZOZEMSKO HAAG
Před Haagem jsme v úplně jiné situaci než doteď.
Ale jde to pomalu, protože jsme se pořád nezbavili pandemie.
KVŮLI PANDEMII BYLY HRY V HAAGU DVAKRÁT ODLOŽENY
NYNÍ JSOU NAPLÁNOVANÉ NA DUBEN 2022
Kdyby někteří z účastníků
onemocněli na poslední chvíli koronavirem,
zajistěte, aby měly jejich týmy připravené náhradníky.
Ať zvládneme naplnit počet 500 účastníků
a nemusíme rušit týmové disciplíny.
Cesta ke hrám byla náročná.
Neustále se snažíme rozvíjet komunitu.
Teď budeme mít v Haagu 20 národností.
Mnohým z nich přichází do týmů s 30 až 80 místy
přihlášky od tisíců zájemců.
VETERÁNI JSOU VYBÍRÁNI PODLE TOHO, KOMU ÚČAST PŘINESE NEJVÍC
MOHOU SOUTĚŽIT AŽ VE TŘECH RŮZNÝCH SPORTECH
Od roku 2014 měly klíčové země Invictus Games
největší počet zraněných vojáků.
Postupem času naštěstí ale konflikty ustupují.
Proto se snažíme některé týmy zmenšit,
aby se mohly zúčastnit i další země.
Ne všichni se shodnou na tom, co je spravedlivá válka,
ale všichni se nejspíš shodneme, že válkou trpí velké množství lidí.
Hry se nezaměřují na to, co ta zranění způsobuje,
ale na zotavení zraněných a jejich opětovné začleňování do komunity.
JIŽNÍ KOREA SOUL
Děkuju, že jste si udělali čas
na dnešní orientační schůzku Invictus Games 2022.
Korea se bude her účastnit poprvé,
tak se předveďte v nejlepším světle.
JIŽNÍ KOREA JEDE DO HAAGU S 11 SOUTĚŽÍCÍMI
INVICTUS GAMES SE ÚČASTNÍ POPRVÉ
V Koreji hendikepovaní lidé do společnosti vůbec nechodí.
Žijí svůj život doma.
Schovávají se před ostatními.
Makej!
HYEONG-JUN NA JIHOKOREJSKÝ VÁLEČNÝ VETERÁN
Když hendikepovaní vyjdou ven,
lidi bez postižení jsou úplně…
fascinovaní?
Okamžitě to na nich poznáte.
Mí trenéři cyklistiky jsou vždycky překvapení,
když sledují naše soutěže.
Ptají se: „Jak můžou být hendikepovaní tak dobří?“
Zaber hamstringem! Víc!
V naší společnosti je postižení „špatné“.
Ale není to nic špatného. Je to jen „jiné“.
Ještě deset vteřin!
Pět, čtyři, tři, dva, jedna, konec!
Myslím, že společnost se ještě moc nezměnila,
ale ta změna musí přijít.
A začne se mnou.
Dobrý den.
Jablečný džus, prosím.
S ledem?
Ano.
Co se vám stalo s rukama?
Zranil jsem se v armádě.
Nepoznala jsem, že jste zraněný.
To máte na nás.
Ne, není třeba.
Zvládnu to odnést.
Stačí to jen položit.
Díky.
Dobrou chuť.
Díky.
Snil jsem o tom, že se stanu
buď vojákem nebo policistou, abych chránil naši zemi.
V armádě mě zasáhl proud,
ale vůbec si na to nepamatuju.
Doktoři rozhodli, že bude lepší amputovat obě ruce.
Tehdy jsem nebyl schopný ani myslet.
Jako první mě v nemocnici navštívila moje budoucí žena.
Vždycky byl velmi nebojácný.
Bylo hrozné vidět, že o to přišel.
Zůstala jsem s ním, abych mu dodávala motivaci.
A před svatbou jsme spolu ještě šest let chodili.
Má žena je to nejlepší, co mě v životě potkalo.
A v těsném závěsu je sport.
Lidé se na hendikepované
dívají se soucitem, lítostí nebo smutkem.
Proto se těch her účastním.
Chci, aby se na nás všichni dívali
nejen s lítostí,
ale aby viděli, co všechno hendikepovaní dokážou.
Doufám, že nám to dodá na bojovnosti!
- Čau, brouku. Kde jsi? - Ahoj.
- Ve škole. - Pořád?
Mám tě rád.
Ty mě snad ne? Čau!
- Říkala jsem, že já tebe taky. - Já to neslyšel. No nic.
Já tebe víc. Pa.
Ahoj.
Jmenuju se Gabriel George.
Jsem armádní zdravotník ve výslužbě.
Prvního dubna 2008. Na apríla.
Zrovna jsem si koupil novou koženou motorkářskou bundu.
Jel jsem po dálnici a po čtyřech kilometrech
se prý nějaký chlap chtěl otočit na světlech a neviděl mě.
Srazili jsme se a já se probral po třech týdnech.
Trvalo 12 let, než konečně došlo na amputaci.
Dohodnul jsem se s tou rukou, že když se neuzdraví, nechám ji uříznout.
Vůbec jsem tehdy netušil, že budu mít bolesti až do smrti.
Už máš hlad?
- Snad to bude dobrý. - Neboj, krásko.
Bez lásky nevařím.
- Tak proč máma dělá lepší brambory? - Cože?
Její brambory jsou mnohem lepší.
No dovol!
Pomůžu ti.
- Není třeba. Díky. - Ukaž.
- Mám dvě ruce. - Moc hezký.
Je naštvanej.
Tameah je moje úžasná a krásná dcera.
Je mou velkou motivací to nevzdat.
Mám tě rád.
Ahoj. Mám tě rád.
To mě nezajímá.
Já tebe taky. Dobrou noc.
Denně mám bolesti o síle tak sedm z deseti.
Vystřeluje to až na deset, ale naučil jsem se to lidem moc neříkat.
Jakmile to někomu řeknu, chce mě nechat zavřít na pohotovost.
Doktoři to popisují jako porodní bolesti.
Neustále rodím, ale nikdy to dítě nevytlačím.
Dobrou noc. Mám tě rád.
Jeďte po I-95 na sever do Philips Highway, Jacksonville.
Vyrážíme.
Neustále něco dělám a jsem v pohybu. Hlavně kvůli té bolesti.
Když se hýbu, nemyslím na to.
Vítejte na picklebalu. Jsem bývalý mariňák.
Tak koho porazím jako první?
V chaosu se mi soustředí líp.
To je… Nech toho!
Hezký!
Kámoši mi říkají, že pořád někde lítám.
Vyčítá mi to dcera i pes.
Nezvracej.
Je to moc fajn. Miluju to.
Hledám si vlastní léky.
Je to dlouhý proces.
A to mě děsí.
Zaslechl jsem něco o Invictus Games.
Řekl jsem si, že to můžu zkusit.
Připomene vám to, že na to nejste sami.
Snad mi to pomůže.
V životě už mě naděje kolikrát dohnala na scestí.
Ale stejně musím myslet na budoucnost.
RELAXAČNÍ ZÓNY VYPNĚTE ELEKTRONICKÁ ZAŘÍZENÍ
Nejtěžší je začít myslet víc na sebe.
Už jsem se smířil s tím, že budu mít do konce života bolesti.
Vím, že to můžu kdykoli snadno zastavit.
Stačí mi dát náboj.
Ale dokud tu budu,
nesmím přestat bojovat.
6 MĚSÍCŮ DO HER
Ještě pořád nejsme zcela mezinárodní akce.
Máme 500 lidí ze 14 států, ale pracujeme na tom.
Ahoj, Wisey. Pěkná kravata.
Těch osm let uteklo jako voda.
Za tak krátkou dobu jsme měli obrovský vliv.
I tak by ale bylo skvělé, kdybychom se postarali,
aby se hry posouvaly.
Co se týče problémů, bedlivě sledujeme vývoj šíření Omikronu.
Budeme se řídit doporučením.
UKRAJINA LVOV
Naučte tu blondýnu, jak má střílet.
Lukostřelba je intimní záležitost.
Šíp tam tak sedí, že je škoda ho vyndavat.
Andreji, nech si ty oplzlý vtipy.
Dýchej.
Nehýbej rukou. Neboj.
Po všech těch traumatech
a dvou infarktech potřebuju Invictus, abych se zotavila.
Neudržela jsem ruku.
Já ten blbej šíp ztratila? Ne, tady je.
Do háje.
Mám křeč.
Seber se, padavko.
Do prdele!
Pardon, omlouvám se.
Jo.
Dýchej.
Nezmatkuj.
Do prdele už.
Pokaždý nový šípy. Jako patrony.
Věřím, že sport může ukojit ten hlad po adrenalinu,
s kterým se veteráni po návratu potýkají.
Představuje cestu do budoucnosti.
Devět…
Šest.
Prosím účastníky, aby se postavili do řady na předávání cen.
Vyfotíme se.
Můžete nás vyfotit?
Syfilis.
Co chceš? Syfilis?
A třetí místo patří smíšenému týmu 2.
Jo. Vážně?
Jdu ti dát pusu.
Klidně to chytni. Prsa to nejsou.
Škoda.
Tak hele! Jen klid.
Úsměv od ucha k uchu.
Syfilis!
Jo!
Je to mokrý.
Co naděláš.
Čau, už jsem tu.
Vy mě snad nečekáte?
Proč bychom tě nečekali?
Tohle je pro princeznu… teda královnu.
Přechod do civilu by měl být postupný a přirozený.
Pro mě je to těžké. Nechápu to.
Asi jsem zapomněla, jaké to je žít jako civilista.
Sláva!
Ale jsem připravená se k tomu vrátit.
Jsme rádi, že tu sedíme u vašeho stolu a že jste nás pozvali.
Připijeme si, aby nebyla válka.
A na Juliji. Jsi jako sluníčko světa.
137 DNÍ PŘED RUSKOU INVAZÍ
Každého z nich teď čeká nová fáze procesu.
Je to výzva pro jejich tělo i mysl.
Už se na to těším, protože vím, jak sport dokáže léčit.
Ale také se toho bojím, protože to pro ně nebude nic příjemného.
A spoustě z nich to může připomenout stará traumata.
Z toho mám strach.
Překlad titulků: Anna Farrow