Doamnelor și domnilor, prințul Harry.
E clar că multe probleme și greutăți cu care se luptă oamenii,
atât în armată, cât și în societate, pornesc de la sănătatea mintală.
Dar sprijinul pentru sănătatea mintală a fost multă vreme un aspect ignorat.
Când m-am înrolat eu,
era rușine să vorbești de sănătatea mintală.
Sunt mândru că, alături de David Wiseman,
am stat de vorbă cu oameni din cadrul armatei
și i-am încurajat să accepte…
„Bine, dacă sănătatea mintală înseamnă boală mintală”, și nu e așa,
„dacă asta înseamnă în mentalitatea voastră,
să vorbim în schimb de bunăstare mintală.”
Dacă există stigmatizare în armată, va exista și în societate.
Ca să eliminăm stigmatul din societate, trebuie să deschidem calea.
Erau seri când mă culcam sperând că nu mă mai trezesc dimineață.
E un subiect extrem de important.
Mă bucur că așa crezi.
Cu cât subiectul jenează mai tare, trebuie discutat mai mult.
Îți schimbă viața, te salvează.
Bunăstarea mintală înseamnă să înveți să dai dovadă de reziliență,
nu să aștepți problemele să apară.
E valabil pentru orice persoană de pe planeta asta.
- Deci ești încă în armată. - De 27 de ani și jumătate.
După ce te întorci, bucuria că ești acasă începe să se estompeze.
Și când se estompează, încep coșmarurile.
- Câți ani a fost militar soțul tău? - Douăzeci și trei.
Măiculiță!
A murit în 2019.
A fost printre „cei 22 pe zi”.
ÎN STATELE UNITE, 22 DE VETERANI ÎȘI CURMĂ VIAȚA ÎN FIECARE ZI
Mă afectează personal, pentru că mereu am simțit
că orice viață pierdută putea fi salvată.
Și noi, ca societate, putem face mai mult,
mai ales pentru oamenii care și-au slujit țara.
Fiți gata…
A spus că i-era dor să aibă încredere.
I-era dor să râdă, să zâmbească, să se simtă din nou fericită.
Sally Renard e campioană la Jocurile Invictus!
Ce am văzut prin Jocurile Invictus,
prin această comunitate și experiențele mele,
e că atunci când îți pui în minte ceva, aproape întotdeauna iese și ceva bun.
Priviți-l pe Storey cum vine!
Dar Beruashvili își păstrează avantajul! A dat tot ce-a putut!
INVICTUS: TRUP ȘI SUFLET
RĂNI INVIZIBILE
ȘASE LUNI PÂNĂ LA JOCURI
FRAȚI DE ARME
DANEMARCA, SVENDBORG
Aproape că aud sunetele.
Aproape că simt mirosurile din deșert.
Ca soldat, voiam să ajut alți oameni
și credeam că voi schimba ceva în lume.
Cine e?
Bună!
Eram prima echipă din Danemarca în Irak.
Nu știam la ce să mă aștept.
Când ai fost în Irak?
În 2004.
Asta e la Al-Qurnah.
Pe străzile din Al-Qurnah am purtat lupte grele.
A fost un incident când mi-am luat muniția
și am fugit către alt soldat.
Și a trebuit să străbat un câmp.
Am auzit împușcăturile, erau foarte aproape.
Așa mi s-a declanșat stresul posttraumatic.
Și dățile când ne-au bombardat tabăra au lăsat urme.
Când stai într-un adăpost, nu știi dacă o să pice o grenadă.
Și gata, s-a zis cu tine.
Dacă ne întoarcem la ziua când ai fost internat…
Îmi amintesc foarte clar
un Kasper complet deconectat.
Cu o privire fără viață.
Cam atunci începusem să-mi pierd dorința de a trăi.
Am început să mă gândesc:
„Dacă asta e tot, mai are rost să trăiesc?”
- A fost o zi ciudată. - A fost o zi grea.
A fost.
Da.
- La război a plecat un Kasper vesel. - Da.
Și s-a întors acasă un alt Kasper.
Danemarca a avut doar 44 de soldați cu vătămări fizice,
așa că am rămas repede fără sportivi.
Dar avem mii de oameni cu traume psihologice.
Sunt răni invizibile. Nu sunt evidente.
ECHIPA DANEMARCEI E COMPUSĂ DOAR DIN PERSOANE CU STRES POSTTRAUMATIC
Această ședință e menită să creeze energie.
Suntem gata pentru primul grup.
Dacă lumea reușește să ghicească, e super.
Și după aia puteți explica ce aparat a fost.
Nu știu cum îl ținem.
Ca să te dezvolți, trebuie să fii motivat să ieși din zona de confort și să înveți.
Un furnicar?
Da!
Am inventat un aspirator care curăță orice.
Bravo, mișto aparat!
Mi-a fost foarte greu să mă reconectez cu oamenii,
așa că a fost foarte important că am găsit comunitatea Invictus.
Sper să ne regăsim unii pe alții ca echipă
și eu să mă regăsesc ca om.
Toți oamenii noștri suferă de sindrom posttraumatic, dar acesta nu e incurabil.
Însă poate persista din cauza altor traume
sau probleme din copilărie.
Prin urmare, e esențial ca acestea să fie abordate.
Pot vorbi doar din experiența personală
ca pilot de elicoptere Apache în Afganistan, în 2011.
La un moment dat după aceea,
am avut o cădere psihică.
Declanșatorul a fost întoarcerea din Afganistan,
dar problemele care au ieșit la iveală datau din 1997, de când aveam 12 ani.
Pierzându-mi mama la o vârstă așa fragedă, n-am conștientizat trauma.
Nu se discuta, nu prea am vorbit despre asta.
Și am suprimat-o, ca majoritatea copiilor.
Dar când a ieșit la iveală, am luat-o complet razna.
„Ce se întâmplă?
Acum simt totul, în loc să fiu complet amorțit.”
Cea mai mare problemă a fost că nimeni din jur nu mă putea ajuta.
N-am avut o structură de sprijin, n-am avut sfatul unui profesionist
ca să-mi dau seama ce se întâmpla cu mine.
Din păcate, majoritatea ne gândim pentru prima oară la terapie
când zăcem încovrigați în poziția fetală,
dorindu-ne, probabil, să fi abordat problemele până atunci.
Asta vreau eu să schimb.
Pe locuri…
Mi-am dorit mereu ca Jocurile Invictus și sprijinul care vine cu ele tot anul
să fie o plasă de siguranță pentru acești oameni.
Nu poți să te înscrii la Invictus și să obții automat un loc.
Am trecut de etapa asta.
În majoritatea țărilor, sunt aleși veteranii care au cea mai mare nevoie.
Pentru mulți dintre ei, drumul către jocuri a fost foarte dificil.
E o mare provocare și o mare realizare pentru oricine
să se expună în fața a cinci, șase, 7.000 de oameni.
Va câștiga cursa cu un avans confortabil.
Sportivitatea își face imediat simțită prezența.
Îl ajută pe Michael Jansen.
Michael s-a luptat cu stresul posttraumatic.
Și spune că vrea să învețe să aibă din nou încredere în oameni.
Camaraderie, solidaritate, sprijin.
Familia Invictus.
UCRAINA, KYIV
VARA ANULUI 2021
ÎNAINTEA INVAZIEI RUSEȘTI
Bună, nemernicul meu drag!
Ce naiba?
E cald, nu?
Deci, ce faceți, ne învățați?
Ce să vă învățăm?
Tot.
În Ucraina, peste 400.000 de oameni
au fost pe front din 2014 încoace.
Trebuie să înțelegem că nu toți au vătămări fizice.
Unii au traume psihologice grave. Și unii dintre membrii echipei noastre
vorbesc pentru prima oară despre traume cu un psiholog.
Poți pe un picior?
Sau stând în fund?
- Te descurci singur? - Da.
Alea-s veste antiglonț?
Sunt prea colorate, vă văd lunetiștii.
- Taira! - Steagul?
Dă-ne steagul!
Ai grijă!
Așa, mânca-ți-aș!
Ține-te bine!
Bravo!
Ai grijă!
E cel mai tare!
Ești o bestie!
E timpul pentru surfing!
Rusia continuă să preseze Ucraina prin intermediul sectorului energetic,
expunându-și tehnica de luptă și organizând manevre militare la graniță.
Dar serviciile secrete ucrainene spun că nu se pregătește o invazie.
Este doar un act de intimidare.
Cred că sunt manevre geopolitice.
Oamenii încearcă să se convingă că totul va fi bine.
Sunt oameni născuți pentru război și oameni care învață să le placă.
Dacă faci ceva mult timp fără să-ți placă, o iei razna.
Eu îmi iubesc meseria, îmi place să salvez oameni.
Dacă nu învățam să-mi placă, înnebuneam.
Sau poate nu înnebuneam.
Dar aș fi fost mult mai traumatizată.
Dar acum sunt gata să las totul în urmă și să merg mai departe.
CU 125 DE ZILE ÎNAINTE DE INVAZIA RUSEASCĂ
CANADA, NOUA SCOȚIE
Deci nu participi la canotaj?
Ba da.
Deci canotaj, tir cu arcul…
- Și baschet. Atât. - Baschet.
E de ajuns.
S-au înscris 800 de candidați.
Excelent.
Și au ales 32.
- Ești norocos, ar trebui să joci la loto! - Aș vrea eu.
Cred că o să fie extraordinar.
- La Jocurile Invictus. - Da.
Am candidat pentru Invictus ca să ies din zona de confort
și să mă tem… să-mi înving temerile.
- Întețește focul. - Altceva?
Poftim, arde.
- Caelin? - Da?
Am avut un declanșator.
- Am înțeles. - Deci…
Da.
Încerc să…
- Ce s-a întâmplat? - Ce?
Ce s-a întâmplat?
Focul de acolo…
Da.
Îmi amintește de eveniment.
Pulsul s-a accelerat?
Așa, simte-ți mâinile.
Atinge-ți mâinile. Respiră.
Și respiră…
Așa, expiră încet.
- Gata, și-a revenit, e bine. - Da!
Da.
Bravo!
- Foarte bine. - Bun.
Când îmi declanșează ceva trauma, mă întorc la ea.
Retrăiesc amintiri, uneori nu mai știu unde sunt
și cineva trebuie să mă readucă în prezent.
E groaznic să te temi de propria traumă.
E un sentiment pe care nu-l doresc nimănui.
Iată un ornament de Crăciun pe care l-am făcut anul trecut
și l-am dat coechipierilor mei.
L-am făcut la cursul meu terapeutic de prelucrarea lemnului.
Ăsta e primul meu autoportret din prima tabără de antrenament.
Și ea e bunica mea, Erva Whitehead.
Ea a fost marele meu sprijin.
N-am avut o copilărie fericită.
Părinții mei au făcut ce-au putut.
Dar cred că se confruntau cu probleme pentru care nu știau cum să ceară ajutor.
Eu, copil fiind, nu știam asta
și nu înțelegeam de ce se purtau așa cum se purtau.
Eram disperat să plec și nu știam unde să mă duc.
De cum am împlinit vârsta necesară, m-am înrolat.
Asta e nava noastră, un petrolier.
Treaba mea era să conectez furtunurile pentru bunkerare.
- Da? - Și să alimentez nava.
Interesant!
- Aici ce faci? - Admir peisajul.
Da, mă uit.
Când m-am întors,
problemele cu care mă confruntam m-au împins către băutură
și am devenit alcoolic.
Nu puteam păstra o relație…
Și strada a fost locul unde…
Am trăit pe străzi un an.
Mă adăposteam sub poduri,
în pădure, încercam să supraviețuiesc.
Drumul meu a fost greu încă din copilărie.
Mă bucur că am fost ales să particip la Jocurile Invictus.
Mă simt onorat.
Și sper să fac tot ce pot.
CINCI LUNI PÂNĂ LA JOCURI
UCRAINA, KYIV
SPORTIVĂ UCRAINEANĂ
Azi suntem cu voi pentru că ne amintim.
Ni-i amintim pe cei care și-au dat viața
ca să noi să putem duce o viață mai bună.
Ucraina unită!
Trăiască Ucraina!
Slavă eroilor!
Putin e un ticălos!
NU MĂ OCUPA
Cred că războiul m-a schimbat.
În 2014, când a început războiul, fiica mea avea 11 ani.
Mi-a fost foarte greu să-i las în urmă pe ea și pe soțul meu, Vadim.
Fac ceea ce fac ca să-i protejez,
să-i feresc de ce se întâmplă acolo în război.
Pe măsură ce trecem prin viață, ne putem defini altfel.
Am început să mă gândesc să-mi cumpăr haine civile.
Mă numesc Iulia și am indicativul „Taira”.
Cred că Taira și Iulia sunt doi oameni diferiți.
„Taira” nu e o persoană, e o seringă sau un garou.
„Taira” e un camarad care stă cu soldatul și îi vorbește din suflet,
iar eu sunt nesemnificativă, sunt o rotiță în mecanism.
Poate o voi lăsa pe „Taira” în urmă și voi intra în altă etapă,
dar nici Iulia dinainte nu voi mai fi.
Sunt foarte recunoscătoare
că există Invictus.
Stați să-mi șterg mucii și continuăm.
Sunt bine.
Foarte bine.
MAREA BRITANIE, NOTTINGHAMSHIRE
- Mai vrei bandă adezivă? - Nu.
Obișnuiește-te cu ea, trebuie s-o ajustezi.
Uneori se prinde de degete.
Azi ne antrenăm din greu. Distracție plăcută!
Nu uitați, orice critică trebuie să fie constructivă,
nu distructivă, da?
Cine vorbește!
Când am plecat din armată, n-aveam nimic.
N-aveam o rutină, n-aveam nimic de făcut zi de zi,
n-aveam perspective… Cu timpul, am început să fac mai multe.
Abia aștept weekendurile cu echipa Invictus.
E seara mea cu băieții. Îmi place mediul, zeflemeaua
și tot ce vine împreună cu ele.
O să lucrăm la pasele încrucișate, să vedem cum merge.
- Ăsta vine aici. - Pe acolo, așa.
Și ăsta vine după el, iar ăsta e liber, nemarcat.
La început era retras,
dar, de când e căpitan, a început să iasă din carapace.
Stai la marginea careului. Poți să te miști…
Nu se răstește, nu țipă la lume.
E genul care scoate ce e mai bun din coechipieri.
De asta ai nevoie când ești căpitan.
Grupul s-a descurcat extraordinar.
Râdem mult împreună.
Sunt oameni foarte de treabă
și cred că asta mi-a făcut bine,
să fiu între oameni pe care-i știu și cu care-mi place să stau.
Foarte bune pase!
Fetele sunt bune la multitasking.
Prindem mingea și căutăm următoarea pasă.
Consider că mi s-a oferit o șansă foarte importantă.
Când părăsim armata, unii oameni pot fi răi.
Ai un handicap invizibil.
- Și treci prin multe schimbări. - Oamenii te judecă.
Asta mi-a afectat sănătatea mintală.
Am băut două sticle de votcă și am luat vreo sută de pastile.
Nu credeam că mai am de ce trăi.
M-am trezit la spital, vomitând cărbune medicinal.
Vicki!
Mitch! La o parte!
Hai! Du-te!
Stai!
Haide!
De la început!
Pe măsură ce obosesc, devin mai nervoși
și nu realizează nimic.
Nu, dar e bine că se enervează.
Da.
Nu e vorba de medalii.
Important e că reușesc ceva de care nu se credeau în stare.
Haideți, toți la mijloc!
Dar cred că toată lumea din echipa mea vrea medalia de aur.
Și echipa asta are șanse.
Văd că v-ați cam enervat.
Așa e când obosești, începi să dai aiurea.
Când trecem mingea în jumătatea lor, o luați mai încet.
Noi dictăm ce vrem să facem în joc, nu adversarul.
Când ieși din armată, ieși dintr-o instituție.
Recuperarea prin sport e fantastică.
Și tu dai ceva înapoi armatei după atâția ani.
Le spun: „Hai să jucați rugby!”
Și ei: „Nu știu dacă mi-ar plăcea.”
Când ajutăm oamenii, ne simțim și noi bine.
Arăt bine! E o poză frumoasă.
Aveam păr pe atunci!
Ce vremuri, nu?
- Eram un băiat tare chipeș, așa-i? - Nu.
În asta sunt… Uite!
Asta era de când jucam.
Uită-te pe tine cu permanent!
Apoi am început să antrenez pentru Invictus.
Antrenez echipa din 2014
și am avut norocul să particip la toate meciurile ca antrenor principal.
- Pare că eram în acțiune. - Parcă jucai și tu.
Aici așteptam aliniați.
- Prințul Harry… - A venit prințul.
Toți aveau lipici pe mâini.
- Și l-au murdărit de lipici. - Pe cămașă, pe sacou…
- Ce băieți obraznici… - Erau foarte haioși.
În marea finală, se luptă Marea Britanie și Statele Unite.
Accelerează… și înscrie!
Dacă puteai îmbutelia atmosfera, ar fi valorat o avere.
Marea Britanie!
Walker către linie!
Noi, antrenorii, când veneau jucătorii pe tușă,
urlam la ei și tot nu ne auzeau, așa mare hărmălaie era.
A început numărătoarea inversă.
Dar mai e timp.
Am marcat în ultima secundă și am luat aurul. A fost super!
Sala a erupt în urale.
A fost fabulos.
Echipa Marii Britanii câștigă finala.
DANEMARCA, SVENDBORG
Bună, Kasper!
Mă bucur că te văd!
Mișto căni!
Mersi.
Hai afară, vremea e frumoasă!
Ce spui despre obiectivele tale din competiție?
În prezent, înțeleg
că mai am foarte mult de lucru.
Etapa Jocurilor Invictus
e foarte importantă, fiindcă am încercat orice altceva.
Am epuizat atâția psihologi și psihiatri
și a fost spitalizat atâta vreme…
Problemele tale au avut impact asupra familiei tale.
Un impact foarte mare.
Am divorțat și nu pot să stau mult timp cu fiicele mele.
Eram singur și nu știam încotro s-o iau…
Ce obiective ți-ai stabilit?
Am scris că vreau să devin un tată mai bun
și să fiu mai prezent când sunt cu fiicele mele.
Să am grijă de ele singur și pe perioade mai lungi.
Asta e ideea!
E un obiectiv nou și e… Da.
Acum mă întristez. Trebuie să ne oprim. Da.
- Da. - Bine.
UCRAINA, KYIV
SPORTIVĂ UCRAINEANĂ
Micuțo?
Doamne…
FIICA TAIREI
Cine-i cel mai bun cățel? Tu ești!
Pe cine avem noi aici?
Am treabă, spălam vasele.
E ceva misterios înăuntru. Bagă mâna!
E o mâzgă scârboasă.
Nu sunt sigură că e mâzgă…
E un întreg ecosistem.
Văd că au și parfum!
Miros a trandafiri.
Trandafiri soldățești.
Pentru o doamnă soldat. Pare corect!
Avem o relație bună,
dar nu pot spune că e o relație obișnuită mamă-fiică,
pentru că, multă vreme, n-am văzut-o regulat.
E viața cu care m-am obișnuit.
Oricum nu aveam de ales.
Așa că am învățat să trăiesc așa.
Hai!
- Pe aici? - Da, hai!
A fost plecată, dar s-a întors acasă cu idei de renovare pentru casa noastră.
S-ar putea să se întoarcă la viața civilă.
Uite!
Preferatele mele.
Cu caramel?
Nu, nu cu caramel.
Lui tati ce-i place?
Uite ce-i trebuie lui când e stresat!
- Ce-i asta? - Se cheamă Pop-it.
Cum?
- Pop-it? - E o chestie antistres.
El miaună cel mai tare.
Viață grea de mâță…
Știu că te pricepi să tai brânza.
Caviarul e decent, apropo.
Și cârnații.
- La cârnați nu mă pricep. - Trebuie.
Îi sunt recunoscătoare lui Vadim.
E incredibil de inteligent, foarte echilibrat și foarte puternic.
Suntem împreună de mult.
De douăzeci și cinci de ani.
Un subiect-cheie este Ucraina
și concentrarea de trupe rusești de la granița sa.
Casa Albă a declarat că, la negocieri,
Biden îi va oferi lui Putin căi diplomatice
de a aplana situația de la granița ucraineană.
Dacă e război, mergem la război. Dacă nu, ne mâncăm sendvișurile. Simplu!
Ce mai vrei?
CU 56 DE ZILE ÎNAINTE DE INVAZIA RUSEASCĂ
Reporterul nostru Patrick Reevell e la Kyiv.
Bună dimineața, Patrick!
Bună dimineața și mulțumesc! În Ucraina, incertitudinea persistă.
Deși negocierile de la Geneva oferă o speranță,
Rusia comasează în continuare trupe la graniță.
În această dimineață, soldații ucraineni urmăresc și așteaptă
în tranșeele înzăpezite din estul țării.
Chiar peste graniță, trupele rusești desfășoară manevre militare.
Crucialele negocieri de la Geneva dintre SUA și Rusia
au adus puțină speranță,
dar nu au spulberat teama de o invazie rusească.
TREI LUNI PÂNĂ LA JOCURI
Ucraina e în prim-plan, pentru că ei vor fi povestea
și trebuie să-i sprijinim psihologic în acest sens.
Am păstrat legătura cu Oksana, managerul echipei.
Dar vorbim mai rar, deci suntem îngrijorați.
Trebuie să fim atenți și să păstrăm legătura.
Vom face tot ce putem să-i sprijinim, pentru că e important.
Cum e echipa? Care e starea lor psihică?
S-au antrenat până acum o săptămână,
dar e posibil să fie chemați pe front.
Ne străduim să trimitem o echipă acolo.
Trebuie să urmărim atent situația și să-i sprijinim cât mai bine.
Cred că evenimentele din Ucraina ne arată mai mult importanța comunității Invictus.
- Ce se aude cu jocurile? Richard? - Națiunile participante abia le așteaptă.
Vor să se întâlnească. Și-au trimis listele.
Sunt mai multe înscrieri ca la Sydney la sporturile de echipă.
Și toată lumea e nerăbdătoare.
Alte chestiuni?
Am acoperit multe subiecte azi, vă mulțumesc.
Mulțumim de invitație!
DANEMARCA, VEJEN
Bun-venit la programul din seara asta!
Vrea cineva să vorbească?
În două luni și jumătate, vom fi acolo și totul va culmina.
Să sperăm că ne vom descurca bine și că vom evolua cu toții foarte mult.
Unii am putea câștiga medalii și asta ar fi cireașa de pe tort.
Eu nu m-am antrenat atât de intens,
dar m-am concentrat pe dezvoltarea personală.
Am reușit să petrec trei ani fără alcool.
Eu am avut impulsul de a bea și a lua cocaină,
dar m-am străduit să mă abțin.
Copiii mei n-ar trebui să crească cu un tată absent, ca mine.
Eu îmi înrăutățesc mereu situația
anticipând următoarea perioadă proastă.
Te autodistrugi strategic.
Și atunci sigur am o zi proastă.
M-am angajat și din cauza asta am mai puțin timp pentru fiul meu.
Tocmai ne-am văzut, a împlinit 18 ani.
Din cauza autismului, nu-i place contactul fizic,
dar m-a îmbrățișat strâns când m-a văzut.
A fost tare frumos.
Eram acolo cu cățelul nostru, Albert, a apărut un câine fără lesă
și au sărit unul la altul.
Aveam două alternative.
Puteam să atac celălalt câine
sau puteam să strig la câinele meu să plece de acolo.
Și asta am făcut.
Am reușit să gândesc înainte să acționez.
Cum te descurci cu frustrările care apar pe parcurs?
Îmi vărs furia la aparatul de canotaj.
Ca să trec peste zilele proaste,
am învățat că medicamentul meu e ieșirea în natură.
Când am început să ies cu bicicleta, eram ca într-un tunel.
Nu vedeam ce se întâmpla în jurul meu.
Și, într-o zi, parcă s-a deschis totul și am văzut ce se întâmpla în jur.
Am început să simt mirosul pădurii și al mării.
A fost printre primele dăți când m-am simțit din nou viu.
Mă eliberează de toate lucrurile rele.
Am capul limpede.
Mă cufund în acțiune,
mă concentrez asupra jocului în loc să mă gândesc la moment.
Când începi să te analizezi momentul, ai pierdut.
Credeam că tirul cu arcul e un sport pentru două mâini.
Am stat degeaba opt ani, fără nicio direcție,
fără să știu ce să fac… Dar am descoperit că asta pot să fac!
Da!
Am cunoscut mulți oameni, ceea ce m-a făcut mai optimist.
E dificil,
dar îmi place sentimentul de împlinire pe care-l ai când treci linia de sosire.
Mă simt renăscut după aia.
Suntem fix la mijlocul antrenamentului
și sâmbăta asta ne întâlnim cu toți antrenorii.
Sportul îți permite să-ți dezvolți corpul, mintea, emoțiile…
Întotdeauna poți mai mult, întotdeauna poți mai bine.
Bucurie, dezgust, frică…
Toate aceste emoții ne împing să acționăm.
Iar sportul ne permite să ne reantrenăm sistemul nervos.
Acum suntem la o înălțime la care devine palpitant.
Începeți prin a inspira profund.
Trageți aer în plămâni.
Apoi expirați ușor.
Suntem toți pregătiți?
Bravo! Excelent.
Ne vedem mai încolo, Kasper!
Ești grozav.
Și tu la fel. Mulțumesc pentru ajutor!
Oricând.
Una dintre misiunile-cheie ale fundației e să-i găsim pe aceia
care stau pe canapea, uitându-se la televizor
și nu vor să iasă din casă.
Pe cei greu accesibili.
Ai, literalmente, un moment
să poți convinge acea persoană,
orice planuri ar avea, orice ar gândi,
oricât de rău s-ar simți, că răul n-o să dureze veșnic.
Avem o comunitate de oameni din care marea majoritate,
după o ediție a jocurilor, simt că s-au regăsit.
Salvează, literalmente, vieți zi de zi.
CU PATRU ZILE ÎNAINTE DE INVAZIA RUSEASCĂ
MEDIC
Ca să mă reabilitez, am nevoie de Invictus.
Dar războiul nu ne dă voie să ne relaxăm.
Nu ne dă voie să începem o viață normală.
Subtitrarea: Raluca Dimitriu