Přiložím do ohně.
Dám to sem.
Jo.
Opatrně.
To vypadá dobře.
V tomto příběhu nejde o mě.
Jde o pohřešované dítě.
O moje pohřešované dítě.
Celý život jsem ji hledala.
Ale nevěděla jsem, co se jí stalo.
Prostě zmizela.
Byla to dlouhá a náročná cesta.
Protože nešlo o to, že případ mojí dcery nebyl vyřešen, on nebyl vůbec prošetřen.
A to mě rozzuřilo.
Ale vztek je motivace.
Prostě jsem to dítě musela najít živé.
Je mi fuk, jestli musím projít svět křížem krážem.
Vztek tě pohání, nic jiného.
Nemusí se krmit. Nemusí spát.
Může tě zabít.
Chceš něco dotáhnout do konce? Naštvi se.
Na tohle dostanu odpověď.
Najdu ji.
DO OHNĚ: ZTRACENÁ DCERA
Vezmu si ten červený.
- Dobrý? - Jo.
Jdeme na to.
Eda jsem potkala v roce 1991. Staromódně, v baru.
Cathy byla v uniformě. Pracovala jako zdravotní sestra v New Orleans.
Odešla a ani jeden z nás si nemyslel, že se ještě někdy uvidíme.
O tři dny později se naše cesty zkřížily a pak už jsme se neopustili.
Dala výpověď, pronajala si přívěs,
naložila všechny věci a psa
a odjela z New Orleans do tohoto domu v Massachusetts.
Cestou jsme se zastavili v kapli na Univerzitě ve Virginii
a deset týdnů po seznámení jsme byli svoji.
A to bylo před 32 lety.
Byli jsme manželé asi měsíc,
když zmínila, že měla dítě,
které dala k adopci.
Je srdcervoucí, že jsem to udělala,
že jsem dovolila, aby se nám to stalo.
To nejhezčí dítě, jaké jsem kdy viděla.
Neměla žádné vlasy.
Krásné oči.
Když se mi v roce 1974 narodila dcera, bylo mi teprve 16 let.
A začalo mi docházet, že ji budu muset naučit chodit na nočník.
Naučit ji, jak se krmit.
A dělat to, co dělá dospělý. Nevěděla jsem, zda to zvládnu.
Byla jsem velmi zranitelná.
Moje máma na mě tlačila a řekla: „Musíš ji dát k adopci.
Nedokážeš se o to dítě postarat.
Nevíš, co děláš.“
Nevěděla jsem, jak dokázat, že jsem byla svého dítěte hodna.
Přemluvili mě,
že bude mít ty nejlepší adoptivní rodiče, pokud se jí vzdám, dokud je miminko.
Jestli pro ni chci něco udělat, tak tohle.
Zaslouží si to.
A já ustoupila.
Dala jsem svou dceru do adopčního systému v Norfolku ve Virginii,
aby měla lepší život.
Bylo jí devět měsíců.
Celý svůj život jsem na ni neustále myslela.
Ale byla to uzavřená adopce,
takže nevím, co se s ní stalo. Nikdy mě nehledala.
O 35 let později, v roce 2010, mi došel dopis z adopční agentury.
Myslela jsem, že mě hledá moje dcera.
A já si říkala: „Páni. Je to tady.“
ODDĚLENÍ SOCIÁLNÍCH VĚCÍ
Místo toho jsem zjistila, že moje dcera před 21 lety zmizela,
v roce 1989, když jí bylo 14 let.
A řekli mi, že se vedle kukuřičného pole našlo neidentifikované tělo.
Mohlo by jít o její tělo.
Najednou se mi zatmělo v hlavě.
Adopční agentura mi řekla,
že u nich byl kvůli té neznámé ženě detektiv
a že policie potřebuje moje DNA, aby ji mohla identifikovat.
ZÍSKAT PROFIL DNA
Tak jsem jim dala svoje DNA,
načež mi řekli, že musím nějaký čas počkat.
Nevěděla jsem, co dělat.
Byla pohřešovaná 21 let, když mě konečně našli.
Nemohla jsem sedět u počítače a čekat na ověření mého DNA,
zda šlo o její ostatky.
Tak jsem kontaktovala policii a adopční agenturu.
Ale nechtěli mi říct její adoptivní jméno ani odkud zmizela.
Dala jsem ji k adopci, tak jsem neměla právo.
Nemohla jsem říct: „Jde o moji dceru.“
Na to nemám právo.
Tak jsem se rozhodla, že si to zjistím sama.
Věděla jsem jen, kdy má narozeniny.
Tak jsem Eddiemu řekla:
„Podívej se, jestli najdeš ztracené dítě se stejnými narozeninami.“
Nehledal jsem na té stránce ani deset minut,
když jsem našel ztracenou osobu se stejným datem narození.
23. června 1974.
Byla první na seznamu v části pohřešovaných osob
na policejním oddělení ve státě Michigan.
Dala jsem jí jméno Alexis Miranda Badgerová.
Zjistila jsem, že jí změnili jméno na Aundria Michelle Bowmanová.
ZMIZELA V HAMILTONU
A taky, že žila v Hamiltonu v Michiganu.
V BŘEZNU 1989
POHŘEŠOVANÁ AUNDRIA BOWMANOVÁ
Při pohledu na ni jsem si říkala: „Tuhle osobu neznám.“
Já si pamatuju miminko.
Ale když jsem se jí podívala do očí, prostě…
Vypadá jako já. Je moje. Je to moje holčička.
Hledala jsem na internetu a snažila se ji najít.
Ale nenašla jsem ji. Ani její adoptivní rodiče.
Nic.
Tak jsem se rozhodla otevřít stránku na Facebooku „Najít Aundriu“.
Protože jsem věděla, že děti se hledají a že chodila na střední.
Vyhrnu si rukávy a do práce.
Proč se to nenačítá?
Když tohle začalo, o počítačích jsem nic nevěděla.
„Vítejte, členové.
Pokud jste byli blízcí přátelé Aundrii, ozvěte se nám.
Napište nám soukromou zprávu.
Chceme najít Aundriu M Bowmanovou. Díky.“
NAJÍT AUNDRIU M BOWMANOVOU
A najednou se vše pohnulo kupředu.
Na vaši dceru si vzpomínám.
Ahoj. Jmenuji se John.
Znal jsem vaši dceru.
Aundria se mnou byla ve třídě.
Jezdili jsme stejným autobusem.
Pořád si říkám, kde je.
Okamžitě jsem ji kontaktovala, abych jí poskytla informace.
Aundriu adoptovali Brenda a Dennis Bowmanovi.
Naše rodina ji naprosto milovala.
Brenda je sestřenice mého manžela.
Chodili jsme spolu na stejnou školu v Muskegonu v Michiganu.
Brenda byla tišší
a hodně taková uzavřenější.
Brenda a Dennis se seznámili, když byla na střední.
Zamilovali se do sebe.
- Byl to asi Brendin první přítel. - Jo.
Když odmaturovala, Dennis byl v té době u námořnictva.
Ale než jsem odešel do služby,
řekl jsem Brendě…
V té době jsem ji znal asi rok.
Řekl jsem jí: „Až se vrátím z výcvikového tábora
a přijedu na dovolenou, přijmeš můj prsten?“
Já věděl, že je to ta pravá, hned jak jsem ji poznal.
Vzali jsme se v roce 1971.
Poslali ho do San Diega a tam jsme žili šest měsíců.
Pak jsem si vybral místo služby
a odjeli jsme do Norfolku ve Virginii.
A snažili se založit rodinu.
A tehdy mi řekli, že mám dvojitou dělohu.
„Šance, že otěhotníte jsou velmi malé.“
A tehdy jsme požádali o adopci.
A trvalo nám to…
Už nevím, kolik let.
Jednou ráno mi zavolala sociální pracovnice a říká:
„Máme pro vás pětiměsíční dítě.“
Druhý den volá a řekne: „Brendo, spletla jsem se.“
A já: „Nedají nám ji?“ A ona: „Je jí deset měsíců.“ A já: „Fajn.“
Adoptovali jsme ji.
Neměla jsem mít žádné, ale stal se zázrak.
Byla to tátova holčička.
Bylo to to nejmilejší dítě na světě.
Jo, Aundria byla milá holčička.
Dar od Boha pro rodinu, která nemohla mít děti.
Brenda a Dennis se nakonec z Virginie přestěhovali
zpět na západní stranu Michiganu.
Hamilton je menší komunita.
Je to klidné, ospalé město…
3 620 OBYVATEL
…blízko Hollandu.
HOLLAND 34 024 OBYVATEL
V Hamiltonu se nemůže nic stát.
Je tam benzinka, spousta kostelů, škola a obchod s potravinami.
Tak se dal Hamilton tenkrát popsat.
Život v malém městě. Všichni o všech věděli.
A muselo se chodit do kostela.
Pokud jste nechodili, dívali se na vás jinak.
Brenda a Denny chodili do kostela.
Oba byli učitelé v nedělní škole a chtěli rozšířit svou rodinu.
A několik let poté mi bylo neustále zle.
Denny přišel z práce a položil na stůl těhotenský test.
A já: „Jo, jasně. Máme 13letou adoptivní dceru.“
Uprostřed noci jsem vstala a řekla si: „Zkusit to můžu.“
Tak jsem šla a…
Byl víkend Dne otců. Vrátila jsem se do postele a řekla: „Vzbuď se, táto.“
Aundria byla nadšená, když se Vanessa narodila.
Úžasné. Teď mají rodinu.
V roce 1989 byla Aundria na střední.
Byla to menší střední škola.
Byla semknutá, stejně jako celá komunita.
Byly tam skupiny sportovců, křesťanské skupiny, závisláci
a pak nuly a ti co se všem vyhýbali.
Já byla v té odstrčené skupině.
V 80. letech se nosily děsný účesy. Propána.
Pamatuju si, že jsem si večer umyla vlasy a ráno jsem je nalakovala, natupírovala,
natočila a druhý den ráno znovu.
Měly jsme obrovský hára. Bylo to hrozný.
S Aundriou byla sranda.
Pamatuju si, jak jsme v jejím pokoji poslouchaly
Cyndi Lauper and Madonnu.
A v pokoji si samozřejmě pustíte rádio nahlas
a začnete tancovat a zpívat „Girls Just Want to Have Fun“.
Aundria byla společenská.
Většinou chtěla být mezi lidmi.
Byla vtipná.
Pamatuju si, jak jsme byly ve škole.
Pamatuju si její úsměv.
To si pamatuju.
Hrozně se snažila dělat lidem radost.
Byla takový chameleon,
protože se přizpůsobila člověku, se kterým mluvila.
To jí mohlo v určitých vztazích způsobovat problémy,
protože se snažila lidem přizpůsobit,
čímž měnila svoje chování a mluvení, aby byla jako ta druhá osoba.
Chtěla prostě zapadnout, jako každý.
Řekla bych, že to byla normální teenagerka.
Neučila se moc dobře.
Párkrát byla drzá na učitele.
Byla to normální puberťačka.
Ale když jí bylo 12, 13 let,
bylo to, jako by někdo přehodil vypínač.
A najednou začíná utíkat z domova.
Bere si od spolužáků drogy.
Krade v obchodě. Lže.
Jednoho dne se naštvala na mou ženu a prorazila pěstí oknem ve dveřích.
Jezdili jsme s ní k psychologovi a tak dále.
- Den, kdy Aundria zmizela… - Jo?
…co si pamatujete, že se stalo?
Denny ji to ráno vzal do školy. Bylo tam něco s kapelou.
Jel ji vyzvednout.
A Aundria byla doma velmi tichá.
Pak jsem musela jet do práce. Měla jsem noční směnu v Lincolnshire.
Vzali jsme i miminko,
aby Aundria mohla dělat úkoly a nevymlouvala se,
že musela hlídat.
Denny mě odvezl.
Když jsem se vrátil,
prošel jsem vchodovými dveřmi.
Dům byl odemčený.
Vzal jsem miminko dovnitř a položil ho na gauč.
Šel jsem nahoru.
Zavolal jsem na ni.
Dveře do naší ložnice, které byly zamčené, byly násilím otevřené.
Měli jsme několik malých víkendových tašek a jedna byla pryč.
Dostali jsme peníze za přeplatek na dani.
Něco bylo v bance, ale v obálce jsme měli hotovost.
Měl ji schovanou v komodě.
Vzala to.
Vzala si všechny drobné z prasátka, které mělo miminko.
A její fialový kabát.
Tak jsem hned zavolal policii a řekl: „Moje dítě je nezvěstné.“
Přijeli. Vešli dovnitř. Sepsali hlášení.
Byla pryč.
ÚŘAD ŠERIFA KRAJE ALLEGAN
NEBYLA DOMA. CHYBĚLY VĚCI A 100 $
Prvních pár dní, kdy byla Aundria pohřešovaná,
ji lidé vyhlíželi.
Pořád jsme hledali.
Půjčili jsme si auta různých lidí
a projížděli v noci Hollandem, aby nepoznala naše auta.
Objevily se zprávy, že byla spatřena v oblasti Hollandu a jeho okolí.
Lidé ji prý viděli u skate parku a v obchodech.
Rodinný přítel řekl, že ji viděl ve frontě u pokladny,
že měla odbarvené vlasy
a že vypadala, že mohla být těhotná.
Objevily se zprávy, že pracuje v Indianě v oboru zábavy pro dospělé.
Slyšela jsem, že utekla na odpočívadlo pro kamiony,
že ji tam vyzvedl řidič a že teď žije někde jinde.
Takže bylo docela oficiální, že utekla.
Problém byl v tom, že neexistovaly žádné další stopy.
Žádné informace. Nebylo, co hledat.
Stopa opravdu vychladla.
Odcházela jsem z práce v 11:30 a chodila jsem po ulicích a hledala ji.
Dostalo se to do bodu, kdy mi Denny řekl: „Musíš přestat.
Máš doma miminko. Musíš přestat.“
Byli jsme dva truchlící rodiče a naše dcera zmizela.
Aundria zmizela. Byla pryč.
Byla prostě pryč.
Páni.
Takhle vypadala, když jsem ji viděla naposledy.
Tak roztomilá. Krásné oči. Bože můj.
Ta holčička mi chybí.
Když jsem měla Alexis, byla jsem na útěku.
Moje matka mě hodně bila.
Mlátila mě hlava nehlava a mě to fyzické týrání lezlo krkem.
Tak jsem utekla do New Orleans jen s tím, co jsem měla na sobě.
Bylo mi 14.
Otěhotněla jsem možná rok poté.
A Alexis bylo 14, když utekla.
Když jsi na útěku, jsi považován za delikventa.
Nebudou hledat děti na útěku.
Mě nehledali.
Takže vím, že ji policie tenkrát v 80. letech nikdy nehledala.
Ten případ zanedbali už před lety.
A díky jednomu webovému detektivovi v Kalifornii v roce 2010
začala policie její případ vyšetřovat.
Dvacet let poté.
Takže Carl to prolomil.
Začal jsem se angažovat do pohřešovaných a neidentifikovaných v roce 2009.
Stránka „Webdetektivové“ se zabývala všemi druhy nevyřešených záhad,
ale hlavně šlo o neidentifikované případy.
Amatérští detektivové spolupracovali, aby se pokusili tyto případy vyřešit.
Když jsem na tom začal pracovat, žádná z těch stránek o pohřešovaných
neměla dobré prostředky prohledávání všech případů.
Tak jsem se rozhodl udělat tabulku pohřešovaných osob.
Když jsem to dokončil, měl jsem asi 19 000 jmen.
Jsem účetní, takže tabulky mi jdou.
A několikrát se mi stalo, že se mi podařilo vyřešit případ z různých států.
Nejdřív mě trochu vyděsil.
Jak se to stalo tvým koníčkem?
Kdo jsou tihle mrtví?
Může to být tato osoba? To je řešení případů z obýváku, ne?
Ale Carl byl takový katalyzátor, který to všechno rozjel.
Tady je.
Tohle je posmrtná fotka neznámé ženy z Racine.
NEZNÁMÁ OSOBA DATUM NAROZENÍ: NEZNÁMÝ
Narazil jsem na případ z roku 1999 z Racine ve Wisconsinu.
Tuto brutální vraždu vyšetřovatelé nikdy nezapomenou.
…policie našla tělo těžce týrané ženy.
…v kukuřičném poli u silnice v racinském kraji.
Neznámá žena měla známky sexuálního zneužití.
Kdo to udělal a kdo je ta neznámá žena?
Prošel jsem svoji tabulku.
Hledal jsem ženu.
Možná z Wisconsinu, Michiganu nebo Illinois.
Která se narodila na začátku 70. let.
A pomocí těchto filtrů jsem našel 13 případů.
A jako druhá je tu Aundria Michelle Bowmanová.
AUNDRIA MICHELLE BOWMANOVÁ
Aundria byla uvedena jako pohřešovaná z Hamiltonu v Michiganu v roce 1989.
Neznámá žena byla nalezena v Racine ve Wisconsinu v roce 1999.
Aundrii bylo 14, když zmizela.
Neznámá žena z Racine měla něco přes 20.
Věk by pasoval.
Tak jsem udělal kresbu rekonstrukce obličeje.
Aundria Bowmanová a neznámá žena z Racine mají podobné obličejové rysy.
Zaprvé, mají velmi podobné nosy.
Aundria má dlouhý nos s takovou baňatou špičkou.
A při pohledu na mapu uvidíte, že město Holland
je na druhé straně Michiganského jezera od města Racine.
Kontaktoval jsem Oddělení šerifa racinského kraje
a spojili mě s detektivem, který měl ten případ na starost.
„Mám tu holku, která je z Hollandu v Michiganu
a vypadá, že by to potenciálně mohla být vaše neznámá žena.“
Hrozně jsem chtěla vědět, co se jí stalo,
ale taky jsem se toho hrozně bála…
Byla ubita k smrti a hozena do příkopu.
Ale nakonec, po třech letech,
otestovali moje DNA a té neznámé ženy a poslali mi ho.
Dobře.
„Musíme poznamenat…“
Proboha.
Byl to někdo jiný.
Znamenalo to, že to nebyla moje dcera Alexis.
DNA SE NESHODUJÍ
Ale ulevilo se mi a byla to zvláštní úleva.
Je to očekávání neuvěřitelné hrůzy,
a když se ta hrůza nestane, je to úleva.
Ale taky jsem byla zpátky na začátku.
Musím ji dál hledat a já ji najdu.
Naprosto by mě odmítla a právem.
Ale aspoň bych věděla, že je naživu.
Když detektiv Haverdink zavolal a řekl:
„Případ pokračuje. Tohle jen tak nezmizí.“
Měla jsem naději.
ÚŘAD ŠERIFA A NÁPRAVNÉ CENTRUM
Chodil jsem do stejné školy jako Aundria.
Byl jsem o ročník výš,
ale ve škole se nemluvilo o tom, že zmizela nebo utekla.
Měla jsem pocit, že to chtěl vyřešit.
Nebyl součástí těch z 80. a 90. let, kteří by se na to vykašlali.
Případ Aundrii Bowmanové byl 20 let odložený,
tak jsme ho chtěli vyřešit a vytvořili jsme tým pro odložené případy.
Chtěli jsme na tomto případu pracovat zcela jinak než doposud.
Všechno tohle.
A tak jsme kontaktovali Bowmanovy.
Řekli jsme jim, že se tím případem znovu zabýváme
a snažíme se posunout dál.
- Dobré ráno. Já jsem Todd. - Dobré ráno.
Dennis.
Dennis? Těší mě, pane.
Jsme z policejní stanice ve Waylandu.
Jde o starý případ, ale povolali nás, abychom se ho pokusili nějak uzavřít.
- Nějak uzavřít? To se nikdy neuzavře. - Jo, to…
Pojďme k věci.
- Jo. - Pojďme najít mou dceru.
Jo, to chceme taky.
Také jsme kontaktovali Cathy, její biologickou matku.
I ona byla velmi odhodlaná najít svou dceru.
A věděl jsem, že mluvila s Carlem Koppelmanem.
Založila stránky na Facebooku.
Obrátilo se na ni několik Aundriiných kamarádek.
I já jsem s nimi chodil do školy.
Tak jsem Cathy a Carla vyslechl,
abych zjistil, jaké mají informace
a jestli to bylo něco, co by našemu případu mohlo pomoct.
Říkala jsem si: „Díky bohu.“ Nebyla jsem na to sama.
A já věděla, že když ji budu dál hledat
a vybíjet svou energii na stránce Najít Aundriu,
něco z toho vzejde.
A pak se objevila Metta.
Kontaktovala jsem Cathy Terkanianovou 11. května 2013.
Napsala jsem: „Chtěla jsem vám jen říct, že v září 1989
mě unesli na benzince u větrného mlýnu, jižně od Hollandu.
Nemůžu se zbavit myšlenky, že naše příběhy spolu souvisí.“
Po škole jsem se zeptala mámy, jestli můžu ke kamarádce.
To jsem dělala pravidelně. Chodívaly jsme k sobě domů.
Byla to bezpečná čtvrť.
Ale řekla ne.
A já ji prosila a prosila.
Tak řekla: „Fajn. Zavolej, až tam budeš.“ A pak… Jo.
Bylo mi šest.
Tady býval větrný mlýn, takže mě odvezl odtud.
Šla jsem tudy a on mě viděl.
Zaparkoval tady podél tohoto chodníku.
Řekl: „Tvoje máma řekla, že ti můžu ukázat štěňátka.
Půjdeme do stodoly a uvidíš je.“
Byla jsem u něj tak blízko, že mě popadl a dal mě do svého červeného pick-upu.
Chvíli jsme jeli a já mu řekla: „To je ta stodola?“
Těšila jsem se na ta štěňátka.
A on: „Ne, už jsme skoro tam.“ A jeli jsme dál.
Pak jsme zastavili na stopce, kde stál polda, tak mi řekl, ať si lehnu.
Pak mi začal dávat vlasy za ucho,
hladil mě po tváři a…
Nejdřív byl moc milý. Myslela jsem, že je hodný.
Znal moji mámu.
A pak se jeho chování změnilo.
Zastavil.
Vylezl a ze zadní části auta vzal lano.
Pak přišel, dal mi ho kolem krku, odvlekl mě do lesa a já začala křičet.
Sundal mi oblečení a uvázal mi svetr kolem pusy, aby mě umlčel.
Vidím to, jako by to bylo včera.
Stál nade mnou. Rozepnul si kalhoty.
A pak najednou začal štěkat nějaký pes.
Zdálo se, že byli blízko.
Nedaleko byl kemp,
tak si asi myslel, že jsou poblíž lidé se psy.
Tak vstal, utekl a nechal mě tam.
ÚŘAD ŠERIFA OTTAWA
Sexuálně mě napadl.
Pak jsem se odvázala a běžela nahá k silnici.
Načež někdo zavolal 911.
Tu noc jsem musela mluvit s kreslířkou
a dala jsem jí co nejvíce detailů.
Ale nikdy ho nechytili.
Takže ho od svých šesti let hledám.
Chtěla jsem se ujistit, aby se to nestalo dalším holčičkám.
Jakmile se objevil internet, všechno se změnilo.
Začala jsem hledat pohřešované lidi v Michiganu,
ale hlavně poblíž Hollandu, Hamiltonu a okolí.
A pak začnete hledat a pátrat, jestli to nemá spojitost.
NAJÍT AUNDRIU M. BOWMANOVOU
Na facebookovou stránku jsem napsala v roce 2013.
Přišlo mi divný, že Aundria Bowmanová zmizela
ve stejném roce jako já a ve stejné oblasti.
Podobnosti s případem Aundrii, jestli ji unesli…
Měla jsem pocit, že to mohl být stejný chlap, který unesl mě.
Tak jsem začala číst o jejím případu.
A pak jsem viděla Aundriinu fotku s jejím adoptivním otcem.
Panebože.
Vypadá přesně jako ten, který mě unesl.
Byla jsem zdrcená a zděšená.
Tohle je adoptivní otec mé dcery.
To bylo velmi…
A tak jsme s Mettou a Carlem začali pátrat.
Unesl mě u benzinky u větrného mlýnu.
Smrděl špinavě, jako mechanik, možná šlo o pach barvy.
Dennis Bowman byl zaměstnán v přístavu Macatawa.
Byl tesař a pracoval v přístavu na jachtách.
Takže Dennis pracoval nedaleko.
Bylo něco po třetí hodině. Vypadal, jako by se vracel z práce.
A trasa šla v podstatě kolem jeho domu.
Docela blízko toho kempu, kam mě přivezl.
Chodil do kostela, který byl kousek od místa únosu.
Ten červený pick-up měl takovou starou, vybledlou, zrezivělou barvu.
Snažili jsme se zjistit, jestli řídil červený pick-up,
tak jsme se zeptali příbuzné rodiny Bowmanových
a řekla: „Ano, míval takový.“
A poskytli nám fotku toho auta.
Je velmi podobný tomu pick-upu, ve kterém mě unesl.
Vypadal tak, jak ho Metta popsala.
Příliš mnoho náhod.
A když jsem slyšela jeho hlas…
Tak jsem hned zavolal policii a řekl: „Moje dítě je nezvěstné.“
Přeběhl mi mráz po zádech. Hlas nezapomeneš.
Může za to Dennis Bowman, že mi zmizelo dítě?
Nevím, jak to říct hezky. Dennis byl jiný.
Občas jsem se cítila nepříjemně.
Nechtěla jsem být v jeho blízkosti.
Řekla mi, že ji rodiče neměli rádi.
Něco mi říká, že to byl dům hrůzy.
Aundria zmizela. Byla pryč.
Propána. Jo, to je ten chlap.
Kdo sakra adoptoval moji dceru?
Celá tahle situace je jako dům v plamenech.
Můžu kolem toho domu projít
a ignorovat, že všichni volají o pomoc,
nebo vejdu dovnitř a můžu v něm shořet.
Viděla jsem ten oheň a vešla dovnitř.
A nevyjdu ven, dokud ten dům neprohledám.
Věděla jsem, že musím jet do Michiganu.
Musela jsem jet tam, odkud Alexis zmizela.
Poprvé jsme jeli do Michiganu v roce 2013.
A tohle bude pátá cesta do Hollandu.
Ale jsme plně schopní si sednou za volant
a jezdit tak dlouho, dokud se to nevyřeší.
Díky bohu, že mám Eddieho.
On moji dceru neznal.
A upřímně si myslím, že kdybych Eda nepotkala,
Alexis bych nehledala,
protože jsem takovou bezpodmínečnou lásku neměla.
Cítím se milovaná.
- Ahoj. Rád tě vidím, Cathy! - Carl Koppelman!
Rád tě zase vidím. Rád tě vidím, Ede.
- Jo. - Ahoj, Carle.
Byli jsme s Carlem v Michiganu za deset let už několikrát.
Je to jako ve snu, ale stalo se to s těmi správnými lidmi.
- Můj detektiv a moje skála. - A její podpora. Jo.
Moje skála.
Spousta mého pátrání bylo přes Facebook,
ale každý detail nedostaneš, ledaže s tím člověkem mluvíš.
A tak jsme se setkali s lidmi, kteří byli ochotní s námi mluvit.
Lidi, které jsem nikdy nepotkala.
Sue! Ahoj. Jak se máš?
Ahoj.
- Ráda tě poznávám. - Konečně.
- Já tebe taky. - Já vím.
Vidím tvoje dítě v tvých očích.
Díky.
- Objevila ses jako roztomilý ptáček. - Protože ji milujeme.
- Vidíš. - Páni.
Můžeš mluvit o tom, jak ji přivedli k tobě domů?
Jo, vzpomínám si, jak Aundria seděla u krbu.
Takhle nějak.
Pak přišla Brenda a řekla:
„Slyšelas, co to děcko udělalo? Mám ti říct, co to děcko udělalo?“
A já na to: „Tohle je přece vaše dítě.“
A ubohá Aundria zkřížila ruce nebo se jen dívala nahoru a dolů a…
Byl tam Dennis?
Jo.
Vypadala odtažitě a poníženě.
Chci říct, že když tě ponižují, tak nejsi zrovna šťastný dítě.
Upřímně, tohle otřásá mým světem.
Nechci to poslouchat.
Ale jsem tu, abych vyslechla svědky, tak je vyslechnu.
Haló?
Jsem u Michelle Timmerové?
- Ahoj, Michelle. Jsem Cathy. - Ahoj.
- Ahoj, zlato.
- Jennifer. - Ahoj. Jak se máš?
Dobře. Děkuju.
- Kim? - Ano.
- Ano! - Ahoj.
- Jak se máš? - Těší mě.
Moje srdce má radost, že vidím přátele Alexis.
- Říkám jí Alexis. - To je v pořádku. Chápu to.
Promiňte, že vás žádám, abyste to znovu prožily.
Ne, to je v pořádku.
Pamatuju si, že byla v deváté třídě a já v desáté.
Jely jsme autobusem k ní domů a chtěly jsme jít dovnitř,
ale ona se otočila a řekla mi:
„Ne. Počkej tady.“
Ona vešla dovnitř a její táta se do ní okamžitě pustil
a něco řval a křičel.
Tak utekla, on běžel hned za ní, chytil ji za nohu a ona spadla.
Podívala jsem se a už jsem ji neviděla.
Křičeli na sebe nahoře.
Když jsem ji v pondělí viděla ve škole,
zeptala jsem se na to a řekla mi, že za ní běžel nahoru
a začal ji mlátit, protože se courala od autobusu.
Necourala se.
Byla jsem pozvaná k ní domů a jen jsme si vykládaly
a vzpomínám si, že u večeře její rodiče jedli hamburgery.
Aundria a já jsme mohly jíst jen…
Jmenovalo se to sendvič ze zbytků.
Byl to kečup, hořčice a nakládaná zelenina mezi dvěma chleby.
Řekla, že nic jiného jíst nemůže.
To řekla Aundria?
Ano, to řekla Aundria.
Dennis přišel ke stolu a tak ji uhodil, že ji málem srazil ze židle.
Začala samozřejmě hrozně plakat.
Brenda tam seděla a nic neudělala.
Jen krmila dítě.
Otočila se tomu zády a dělala jakoby nic.
Ať se stalo cokoli, měla toho dost,
tak jsme jely autobusem k nám domů.
Moji rodiče byli pryč, tak jsme šly do pokoje
a schovávala se tam před svými adoptivními rodiči.
Byla u nás čtyři dny.
Nosila jsem jí nahoru extra jídlo, když moje rodina dojedla.
Začala mi říkat, že její adoptivní táta
v noci chodil do jejího pokoje a nutil ji dělat sexuální věci.
Pro mě bylo traumatické to vyslechnout,
tak jsem jí řekla: „Musíš to někomu říct.“
Druhý den jsme jely do školy
a od autobusu jsme šly rovnou do ředitelny.
Sedly jsme si a řekly, co se jí stalo.
Jsem na ni hrdá. To mě těší.
Byla velmi silná.
Byla jako já.
Přece to nebude snášet.
Pamatuju si, jak jsme si jeden druhé stěžovaly na naše problémy doma.
Vzpomínám si, jak do školy přišli z úřadu kraje Allegan
a pak zavolali rodičům, aby taky přišli do školy.
Zeptali se přímo před rodiči: „Dobře, řekni nám, co se děje.“
Co na to říct?
Tvoji rodiče sedí přímo před tebou.
Podíváš se na rodiče a řekneš: „No, nic.“
A pak tě s nimi pošlou domů.
Taky jsem si tím prošla.
Jednoho dne došlo k hádce a ona se otočila a řekla:
„Táta mě sexuálně obtěžoval.“
A já řekla: „To je lež.“
V té době chodila k psychologovi.
A všichni tři jsme si šli promluvit s pastorem.
Zavolal si ji a mluvil s ní jako první.
A pak zavolal mě a Dennyho.
Řekl: „Chceš něco říct?“
A ona řekla: „Jo. Lhala jsem.“
A když jsme tam byli všichni, řekl jí:
„Uvědomuješ si, jak by tato obvinění mohla tvému tátovi ublížit?“
Přiznala, že se jí nikdo nedotkl.
Byla to lež, protože se snažila prosadit si svou.
Jasně, zapleťte do toho kostel.
Jestli chceš jít na terapii, pojďme do kostela.
To je typický.
Prosila o život.
A všichni kolem se k ní otočili zády.
Děti dělaly víc než dospělí.
Děti pro ni lhaly. Děti pro ni kradly jídlo.
Dětem na ní záleželo.
Justiční systém pro ni nic neudělal. Vrátil ji do té stejné situace.
O čem to vlastně svědčí,
když Brenda reaguje na chování Dennyho
vůči své dceři tímto způsobem?
Teď chápu, když se na to díváme zpětně,
jak tu seděla u krbu, co se vlastně dělo.
Řekla to každému, komu mohla, ale nikdo neposlouchal.
Ale za námi s tím nikdy nepřišla. Asi si říkala: „Proč? Taky mi neuvěří.“
A to mi zlomilo srdce.
Říkaly jsme jí, aby odešla, ale ona tam nechtěla nechat to miminko.
Řekla: „Ne, musím se postarat o Vanessu.“
Tenkrát jsme měli takové složky
a Aundria v nich měla fotky toho dítěte.
Pořád se o ni starala.
Přebalovala ji, krmila ji. Svou sestřičku milovala.
A děsilo ji, že by tam svou sestřičku nechala samotnou.
A řekla nám…
Promiňte. Je to vážně smutný.
- Chápu. Mrzí mě to. - No, řekla, že…
Chtěla odejít, až Vanessa vyroste a že půjde hledat svou pravou mámu.
Myslím, že utekla z domova a žije daleko od své adoptivní rodiny.
Unikla té situaci a je nejspíš někde šťastná a daří se jí líp.
Opravdu chtěla utéct a upřímně tomu věřím.
Brenda nám zavolala a řekla, že Aundria utekla.
Ale nikdo nemluvil o tom, že vzala nějaké peníze.
- Ne? - Nebo… Ne.
Řekla jsem: „Vzala s sebou něco? Vzala si oblečení? Kabelku?“
„Ne, nic nevzala. Žádnou kabelku ani make-up. Nic.“
A já říkám Craigovi: „Není to divný?“
Ale mluvila jsem s Brendou a řekla jí:
„A co Denny? Jak se cítí?“
Jo.
A ona: „Nemůžeme o tom mluvit, protože se kvůli tomu hned pohádáme.“
Jeho chování mi tak vadilo, že jsem to nahlásila.
Řekla jsem: „Volám kvůli zmizení Aundrii Bowmanové
a myslím, že byste měli vyšetřit Dennise Bowmana.
Okolnosti jejího odchodu nedávají smysl
a já chci odpovědi.“
Měla dostat nejlepší z nejlepších.
To mi bylo řečeno.
A dostala tohle.
Je to k vzteku.
Celý ten rozruch se vrací.
Když jsem dala Alexis k adopci, roky jsem měla sebevražedné myšlenky.
To se mnou udělala adopce, proto nemám děti.
Nebyla jsem tak odvážná.
A upřímně ti říkám, že kdybych si ji mohla nechat,
kdyby mě v tom podpořili, teď by tu byla.
Nenávidím se za to. Do hajzlu. Promiň.
Věřila jsem všemu, co mi řekla moje matka. „Bude mít krásný život.“
Promiň.
Není to lehký, když se ti rozdrtí sny.
Takže s tím musím žít.
A je… Trhá mě to na kusy.
A jestli se Alexis něco stalo, nebudu si to moct odpustit.
Carl mi řekl o zákonu o svobodě informací.
Je to zákon, který ti umožní vyplnit formulář, pošleš jim spoustu peněz
a oni ti dají hromadu záznamů.
Vyžádala jsem si informace o Dennisovi.
Když jsem zjistila Bowmanovu minulost, nemohla jsem uvěřit svým očím.
ÚŘAD ŠERIFA GRAND HAVEN
Byly v tom zahrnuty dva případy.
První byl za vloupání do domu a stalkování kolegyně.
Když ho chytili, prohledali jeho dům
a našli pytel s dámským prádlem,
masku k utajení jeho identity a nelegální zkrácenou brokovnici.
Nakonec byl jen rok ve vězení.
A pak tam byl druhý, ještě násilnější případ z roku 1980.
23. května 1980 mu bylo 31 let.
Bowman napadl teenagerku.
Bylo to u Lakeshore Drive, poblíž Kirk Park v Hollandu.
Advokát ji vyslechl: „Co se stalo jako první?“
Odpověděla: „Řekl: ‚Zastav, slez z kola a běž směrem k lesu.‘
Pak jsem uviděla zbraň a znovu na mě zakřičel
a vystřelil vedle mě.
A řekl: ‚Sakra, slez z toho kola a běž směrem k lesu.‘
Vystřelil vedle mojí nohy a já viděla, jak kolem letí hlína.
Řekl mi, že do mě udělá díru a mířil na mě zbraň.
Otočila jsem se a viděla přijíždějící dodávku.
Začala jsem mávat rukama, aby ta osoba zastavila.
Hodila jsem kolo dozadu dodávky
a ona otevřela dveře a nechala mě nastoupit.
A když ho chytili, řekl policii:
‚Musíte mě pustit. Musím vyzvednout dceru ze školy.‘“
Měl předběžné řízení?
Jo, původně byl obviněn za pokud o vraždu
s úmyslem zaútočit a spáchat sexuální trestný čin.
To je názor soudce.
„Soud rozhodl, že pokud nebude uvězněn, je pro ženy nebezpečný.“
2. února 1981 byl za tento útok odsouzen na pět až deset let.
V té době bylo Aundrii šest let.
Přestěhovala jsem se do Kinrossu, když ho tam převezli.
Vždycky měla takový nevraživý postoj.
„Všechny děti vědí, že jsem dcera vězně.“
A já: „Nejsi jediná.“
Brala jsem ji s sebou do vězeňské návštěvní místnosti.
Když jsem zjistila, že ji s sebou brala do vězení…
No… Zničilo mě to.
Z vězení byl propuštěn 31. ledna 1986
a Aundrii bylo v té době 11 let.
Všichni jsme byli v šoku z toho, že s ním Brenda zůstala
s tou mladou dívkou.
Takže moje dcera žila s mužem v podmínce,
který se pokusil zabít dospívající dívku.
Nikdo moji dceru neochránil.
Nebyla adoptovaná do dobré rodiny.
Stačí se podívat na jeho minulost.
A tak jsem byla přesvědčená, že Dennis Alexis něco provedl.
A že ji zavraždil.
Takže Alexis řekne ostatním, že ji Dennis sexuálně obtěžuje
a Brenda to ví a je jí to fuk.
Potřeboval ji zabít.
Musím dokázat, že to udělal.
A jestli z toho mám zešílet, jen abych všechny probudila, budiž.
Píchnu do každého vosího hnízda, které najdu.
UNIVERZITA MADONNA FRANTIŠKÁNSKÉ CENTRUM
Posledních deset let
s Carlem chodíme na konferenci Nezvěstných v Michiganu.
A každý rok se rodiny pohřešovaných sejdou a informují o tom, co se děje.
Příšerné příběhy.
Dobrý den. Jmenuji se Mary Berlinová. Ztratila se mi sestra.
Ztratil se mi člen rodiny. Richard Hitchcock. Nezvěstný od roku 1990.
Jsem za všechny tady vděčná a za všechny, kteří přijdou.
Je to takový podpůrný systém.
Jednou za rok se s těmi lidmi setkáš.
Je to hrozný pocit, čekat a hledat milovanou osobu 32 let.
A někdy by bylo lepší, abych ho našla jako anděla,
než si říkat, kde je.
Podruhé jsme jeli s Carlem do Michiganu v roce 2013.
Měli jsme zpoždění a oni už začali.
Sedla jsem si a Carl na mě:
„Tamhle je Brenda.“ Načež se všechno zastavilo.
Vzala jsem tenhle zápisník,
protože jsem měla tušení, že tam bude Cathy
a že se s ní setkám.
Chtěla jsem jí ukázat fotky.
Řekla jsem: „Dnes tu má dvě matky.
Díky, že jsi přišla, Cathy.“ A víc jsem neřekla.
Vyskočila jsem a řekla: „Řekni všem, kdo je tvůj manžel.“
Pak se najednou všichni lekli a byl tam trochu rozruch.
Ráno jsem měla v ruce kafe
a kdybych ho bývala měla s sebou, hodila bych jí ho do ksichtu.
Hodila před sebe ruku,
jako by ji fackovala přes obličej.
Byla jsem jak Jerry Springer.
Chovala se jako čarodějnice.
Křičela a ječela,
že můj manžel je monstrum, protože byl jednou ve vězení.
Že ji zabil. A já tam stála a dívala se.
Takoví my nejsme.
Měla jsem nervy v kýblu. Křičela jsem, nemohla jsem mluvit.
Mluvit začal Carl.
Tak jsem vstal a představil jsem se.
Cathy se postavila za mnou s cedulí „Najít Aundriu“.
Stála za mnou a držela tu ceduli.
A Carl říká: „Tobě říkají jeden příběh, ale existuje i pravděpodobnější příběh.“
A všichni se podívali na Brendu:
„Jaký je ten pravděpodobný příběh, Brendo?“
Začala křičet, ječet a řádit.
A já: „Carle, chtěla jsem si s ní dnes promluvit,
ale ne, když bude taková.“
Brenda byla docela naštvaná a řekla: „Je dobře, že tu není můj manžel.“
A já řekl: „Co čekáš, že řeknu? Známe jeho kriminální záznam.
Víme, že byl pět let ve vězení
za pokus o znásilnění 18leté dívky a mířil na ni.
Co si máme myslet?“
A její odpověď byla: „Nezapomněla jsem, co udělal,
ale odpouštím mu a svůj manželský slib beru vážně.“
A já už to dál nemohla vydržet.
Tak jsem odešla.
Šla jsem nahoru. Vzala jsem svíčku.
Zapálila ji.
A říkala jsem si: „Kdo je tady lepší matka?
Co ona pro svou dceru udělala?“
Nemohla jsem s ní být v místnosti.
Nasedla jsem do auta a křičela jako nikdy.
Carl má nervy ze železa.
Já jsem jako oheň a on jako led.
A to je něco, co tě udrží při smyslech.
Mít někoho, kdo to vydrží, když ztrácíš rozum, chápeš?
Když musíš žít ve světě zmizelých,
máš konkrétní plán.
Jsem pomalá, ale odhodlaná.
Mluvíš s komunitou.
Mluvíš si s lidmi, které znala.
Prý byla rebelka.
Jo, co se týče rebelky, já vidím Alexis takhle:
„Nechci se přizpůsobit a být jako ostatní. Jsem vlastním člověkem.“
To zní jako moje krev.
Jo?
To jsme s Carlem těch deset let dělali – šli jsme s tím ven.
Dennis nás tam venku cítil.
Věděl, že ho obkličujeme.
Myslím, že opravdu změnila směr celého vyšetřování.
Poprvé jsem viděla plakát, když jsi s tím začala ty.
Na její tvář nezapomeneš.
Tvůj tvar obličeje a tvoje oči vypadají jako Aundriiny.
Je ti hodně podobná.
- Díky. Děkuju. - Jo.
Mluvit s lidmi, kteří Alexis znali, ji dělá opravdovější.
Je to víc než fotka na plakátu.
Jsi krásná. Pojď sem.
Hned jsem si s Mettou rozuměla.
Vím, že ji unesl, když jí bylo šest.
Dala mi impuls.
Byl jsem naštvaná a motivovaná,
ale když jsem potkala Mettu, byla jsem dvakrát tolik.
Na té úrovni jsme se spojily.
Je to jako spojení duše.
Říkám jí moje spřízněná máma.
A mám ji moc ráda a nic z toho by se bez ní nestalo.
A je to. Teď…
Jedeme nejdřív na střední?
Nejdřív k Bowmanovým.
Dobře.
S Carlem jsme vzali auto a jeli na každé místo, kde Bowman žil.
Snažili jsme se najít něco, co by dokázalo,
že Dennis Bowman je zodpovědný za vraždu mé dcery.
Ten dům býval na pravé straně.
Jo.
Přímo tady.
Tady Alexis bydlela, ale ten dům zbourali.
Dennis a Brenda se přestěhovali do jiného domu, kde dnes žijí,
skoro vzápětí zmizení Alexis.
A je to jen kousek od toho prvního.
Bylo zvláštní, že se odtamtud odstěhovali,
protože jsme si říkali: „Co když se vrátí? Kam půjde?“
Tady.
Tady je ten dům.
Tady bydlí Bowmanovi.
Někdo je doma.
Zastav, Carle.
Ty ho vypusť. Já budu dávat pozor.
Dobře.
Jestli se někdo začne ptát:
„Co to sakra děláte?“ Carl si může kleknout a říct:
„Vezmeš si mě?“
A dron může vyletět.
Jo.
No tak, kamaráde. Tamhle je. Dobře.
Všechno zatím ukazuje na Dennise.
Cítím to v kostech.
Začala jsem být zahradou Dennise Bowmana posedlá.
Už to mám.
- Jdi dolů na to místo. - Jo.
Děláš mi radost.
Tohle je zahrada Dennise Bowmana.
Věděla jsem o Google Earth a začala jsem si prohlížet jejich pozemek.
A vzadu bylo něco, co mě trochu zarazilo.
„Co je to?“
Ten první jsem viděla kolem roku 2011.
Mělo to oválný tvar a pak to zmizelo.
A pak tam byla jen zem.
Jo, vypadá to, že je tam cement.
Ale podívej na tohle, Carle. Něco tam je.
Co to je?
Proč se to pořád mění?
Co to znamená?
To musí znamenat, že něco skrývá. Co skrývá?
Moje dcera je na té zahradě.
Pochybuju, že tam dal její ostatky,
protože když Aundria zmizela, žil jinde.
Vzhledem k tomu, že přes ulici od jejich starého domu byl les,
ten nejzjevnější závěr, pokud ji zabil, by byl vzít její tělo
a zbavit se ho v té zalesněné oblasti.
A Cathy říká: „Ne, je pohřbená u něj na zahradě.“
Ale nedokážu pochopit, jak by ji mohl zabít
a pak pět šest měsíců později přemístit tělo na tu zahradu.
Ale je si jistá.
Je tam moje dcera.
Když půjdeš sem…
Tamhle. Asi 6 metrů od domu.
Neřekl jsem jí, že je blázen nebo že je to hloupá teorie.
Nějak jsem to přijal.
Byla jsem si jistá tím, že měl pocit, že mu patří.
A že měl právo ji zabít a pohřbít.
A chtěl si ji držet blízko.
Je to sice přitažené za vlasy, ale sedí to.
Dokaž, že se mýlím, Dennisi. No tak.
Vím, cos udělal, Dennisi Bowmane.
A vím, proč jsi to udělal.
Volala jsem na policii a řekla:
„Je třeba povolení k prohlídce. Je na zahradě.”
Nemůžete jen tak někomu vykopat dvůr, protože máma něco tuší.
Dennis Bowman byl první na seznamu podezřelých.
Ale neměli jsme svědky, kteří by ho usvědčili.
Nevěděli jsme, jestli je naživu, nebo ne.
Když jsme si s ním chodili promluvit, byl trochu odměřený.
Vždycky popíral jakoukoli účast.
S Aundriiným zmizením jsme neměli nic společného.
To přísahám na hromadu Biblí.
Aundriu nikdo neviděl ani o ní neslyšel už velmi dlouho.
Domnívám se, že je mrtvá.
Tuhle domněnku mám už dlouho, ale dokázat to nemůžete.
Nemůžu to dokázat.
Museli se cítit bezmocní, co?
Já jsem se cítila bezmocná.
Ale řekla jsem si, že toho hajzla dostanu.
Tak jsem se rozhodla pro billboard.
Billboard jim to vrazí do očí, ne?
NEVYŘEŠENÝ PŘÍPAD POHŘEŠOVANÁ AUNDRIA BOWMANOVÁ
Bylo to na hlavní silnici, kde žil Dennis.
Provokovala jsem ho.
„Ty víš, že to vím, Dennisi.“
Teď se to dozví ostatní.
V tom ji podporuji. Chce prostě odpovědi.
Je úžasné, že to udělala a zatlačila.
Šla jsem po něm na Facebooku.
„Tvoje špatná karma ti dýchá na krk, Dennisi Bowmane.
A nikdy nezapomene tvoje jméno.“
- Máte strach, když mu tohle posíláte? - Ne, nikdy.
Dennis Bowman není dost odvážný na to, aby šel po někom, kdo je mu rovný.
NEPŘESTANEME SHNIJ V PEKLE
BOWMAN JI ZABIL
JEJÍ TĚLO MÁŠ NA ZAHRADĚ
JÁ NEPŘESTANU
- Už jste kvůli tomu byl někdy obviněn? - Ne.
Takový nesmysly a všechny tím krmila.
A pořád je krmí.
NEZVĚSTNÁ
Ona ty plakáty vyvěšuje, jen aby nás šikanovala.
Sundal jste nějaké?
Ne. Chci ji najít.
Cathy jim každý den psala dopisy.
Volala několikrát denně.
Jednou jsem zavolala a samozřejmě hned záznamník.
Pustila jsem se do nich, dokud to nepíplo.
Tak jsem zavolala zpátky, pustila se do nich a zase to píplo.
Tak jsem zavolala zpátky. Píp.
Týden nato odpojili telefon.
Cathy možná překročila některé hranice.
To způsobilo, že jsme se stáhli a museli Bowmanovy uklidnit.
Brenda zavolala detektivu Haverdinkovi.
Řekl: „Brenda řekla, že pokud ještě zavoláš,
podá obvinění za obtěžování.“
Nenazvala bych to obětováním. Je to spíš vytrvalost a houževnatost.
A pitbul se rtěnkou.
Přesně tak.
Vzdá se svého dítěte a pak přijde a řekne:
„Ubohé dítě, dali jsme ji těm monstrům.“
Musel dokázat svou nevinnu, jinak bych to mohla křičet do konce života.
Tak co budeš dělat?
Nevzdáme se. A zatlačíme.
KARMA JE NEJTRPĚLIVĚJŠÍ GANGSTER SVĚTA.
JSEM ODHODLANÁ ALEXIS NAJÍT
DENNIS BOWMAN Z HAMILTONU ZABIL 14LETOU AUNDRIU.
SLEDUJEME TĚ!
Seděla jsem u psacího stolu tady v obýváku…
Bylo časně ráno
a snažila jsem se pracovat na té facebookové stránce.
A říkala jsem si, že se to nikdy nevyřeší.
Zazvonil telefon a na druhé straně byla Metta.
A první, co Metta řekla, bylo: „Dostali ho.“
Někdo, kdo kamarádí s jeho sousedem, mi napsal na Facebook.
A řekl: „Jsou u Bowmanových.
Je tam spousta policejních aut. Jsou na zahradě.“
A já: „Konečně obviní Dennise Bowmana za vraždu mé dcery.“
Zničehonic se na mě vrhlo šest poldů.
Třískli se mnou o okno a prý, že jsem zatčen.
Neřeknou mi proč.
Já svou dceru nezabil. To ani náhodou!
Před 31 lety odešla z našeho života.
Netušíme, kde je.
Já svou dceru nezabil.
Dobré ráno, pane Bowmane.
Jsem poručík Squyres a tohle je detektiv Smith.
Víte, proč tu jsme?
Nemám ani páru.
- Ne? - Ne.
Čekal jste mě.
- Řeknete mi, proč mě zatkli? - Jasně, řeknu vám to.
Já jsem ten, po kterém se většinu svého života ohlížíte
a čekáte, až se objeví.
A teď je tady.
Vidíte dobře?
Docela jo.
Vy jste ten polda z Norfolku.
Správně.
Jste zatčen za vraždu v roce 1980,
kdy jste zabil ženu toho stíhacího pilota ve Virginii.
Vy jste se úplně zbláznil.
Proto jsem tady.
Překlad titulků: Leona Filip