Læg et stykke mere på bålet.
Det ligger godt lige her.
Ja.
Forsigtig.
Det ser godt ud.
Historien handler ikke om mig.
Den handler om et forsvundet barn.
Mit forsvundne barn.
Hele mit liv ledte jeg efter hende.
Men jeg vidste ikke, hvad der var sket.
Hun forsvandt bare.
Det har været en lang og svær rejse.
For min datters sag var ikke uopklaret. Den var ikke blevet efterforsket.
Og det gjorde mig rasende.
Men vrede er en motivation.
Jeg kom dertil, hvor jeg bare måtte finde hende i live.
Jeg er ligeglad med, om jeg skal hele verden rundt.
Man kan altid bruge vreden som drivkraft.
Den skal ikke næres. Den skal ikke sove.
Den dræber dig måske.
Vil du have noget gjort, så bliv vred.
Det her bliver afsluttet.
Jeg finder hende.
Du får den frække.
-Er det fint? -Ja.
Jeg er klar.
Jeg mødte Ed i 1991. På den gammeldags måde i baren.
Cathy var i sin sygeplejerskeuniform. Hun var sygeplejerske i New Orleans.
Hun forlod baren, og ingen af os troede, vi skulle ses igen.
Tre dage senere mødte vi hinanden igen, og siden da var vi sammen.
Hun sagde sit job op, lejede en trailer, pakkede alle sine ting og sin hund,
og kørte fra New Orleans op til det her hus i Massachusetts.
Undervejs stoppede vi ved kirken på University of Virginia,
og så var vi gift, ti uger efter vi mødte hinanden.
Det er 32 år siden.
Vi havde været gift i en måned,
da hun sagde, at hun havde fået et barn, som hun havde bortadopteret.
Det er hjerteskærende, at jeg har gjort det.
At jeg lod det ske for hende og for mig selv.
Hun var den smukkeste baby nogensinde.
Helt skaldet.
Smukke øjne.
Jeg var kun 16 år, da jeg fik min datter i 1974.
Og det var gået op for mig, at jeg skulle vænne hende af med bleen.
Jeg skulle lære hende at spise selv.
Jeg skulle gøre alle de ting, en voksen gør,
og som jeg var usikker på.
Jeg var meget sårbar. Og min mor trængte mig op i en krog.
Hun sagde: "Du må bortadoptere hende. Du kan ikke tage dig af hende."
"Du ved ikke, hvad du laver."
Jeg kunne ikke bevise, at jeg var mit barn værdigt.
Og jeg blev overtalt til…
Hun ville få de bedst tænkelige adoptivforældre,
hvis jeg bortadopterede hende som spæd.
Jeg kunne i det mindste gøre det her for hende.
Hun fortjente det.
Så jeg veg tilbage.
Jeg afleverede min datter til adoptionssystemet i Norfolk, Virginia,
så hun kunne få et bedre liv.
Hun var kun ni måneder gammel.
Gennem hele mit liv har jeg tænkt på hende.
Men det var en anonym adoption.
Så jeg ved ikke, hvad der skete med hende. Hun ledte aldrig efter mig.
Femogtredive år senere, i 2010, får jeg et brev fra adoptionsbureauet.
Jeg troede, der ville stå, at min datter ledte efter mig.
Og jeg tænkte bare, at nu sker det.
NORFOLK SOCIALFORVALTNINGEN
I stedet fandt jeg ud af, at min datter forsvandt for 21 år siden,
i 1989, da hun var 14 år gammel.
Jeg fik at vide, at et uidentificeret lig, der blev fundet ved en majsmark,
måske var min datter.
Alt blev bare tomt.
Adoptionsbureauet meddelte mig straks,
at der havde været en kriminalbetjent hos dem angående denne Jane Doe,
og at politiet havde brug for mit DNA til at identificere hende.
Så jeg gav dem mit DNA.
De fortalte mig, at jeg måtte vente et stykke tid.
Jeg var i vildrede.
Hun havde været forsvundet i 21 år, da de fandt mig.
Jeg kunne ikke bare sidde og vente på, at mit DNA skulle bekræfte,
at det var hendes lig.
Så jeg kontaktede politiet og adoptionsbureauet.
Men de ville ikke sige, hvad min datter hed,
eller hvor hun forsvandt fra.
Jeg havde ingen rettigheder.
Jeg kunne ikke sige: "Det er min datter." Det havde jeg ikke ret til.
Så jeg tænkte: "Jeg finder selv ud af, hvad der er sket."
Jeg havde kun min datters fødselsdag.
Så jeg sagde til Eddie:
"Søg på computeren efter et forsvundet barn med hendes fødselsdag."
Jeg brugte under ti minutter på den her hjemmeside,
da jeg fandt en forsvunden person med den samme fødselsdato.
Den 23. juni 1974.
Hun var den første på listen over savnede
fra Michigan State Politi.
Jeg gav hende navnet Alexis Miranda Badger.
Hendes navn var blevet ændret til Aundria Michelle Bowman.
Jeg fandt ud af, at hun havde boet i Hamilton, Michigan.
FORSVUNDET I MARTS 1989
Jeg så på hende og tænkte:
"Jeg kender ikke det menneske."
Jeg husker et spædbarn.
Men da jeg så hendes øjne og…
Hun ligner mig. Hun er min. Min lille pige.
Jeg ledte på internettet efter hende.
Jeg kunne ikke finde hende, eller adoptivforældrene, nogen steder.
Intet.
Jeg besluttede at åbne en Facebook-side, "Find Aundria M Bowman".
For jeg vidste, at folk leder efter deres gamle high school-kammerater.
Så skal der arbejdes.
Hvorfor indlæser den ikke?
Jeg vidste intet om computere, da det hele begyndte.
"Velkommen, medlemmer."
"Hvis nogen af jer var Aundrias nære venner, vil vi gerne høre fra dig."
"Send os en privat besked
til denne Find Aundria M Bowman Facebook-side. Tak."
Pludselig begyndte det hele at ske.
JEG KAN GODT HUSKE DIN DATTER.
HEJ, JEG HEDDER JOHN.
JEG KENDTE DIN DATTER.
AUNDRIA GIK TIL MUSIK MED MIG.
VI TOG DEN SAMME SKOLEBUS.
JEG TÆNKER TIT PÅ, HVOR HUN ER.
Jeg kontaktede Cathy med det samme for at give hende flere oplysninger.
Aundria blev adopteret af Brenda og Dennis Bowman.
Vores familie elskede hende.
Brenda er min mands kusine.
Vi gik på den samme skole i Muskegon, Michigan.
Brenda var mere stille
og holdt sig meget for sig selv.
Brenda og Dennis mødte hinanden, da hun gik i gymnasiet.
De faldt for hinanden.
Det var nok Brendas første kæreste.
Ja. Da hun dimitterede fra gymnasiet, var Dennis i flåden.
Før jeg tog afsted på militærtjeneste, sagde jeg til Brenda…
Jeg havde mødt hende et år tidligere.
Jeg sagde: "Når jeg kommer hjem fra rekrutlejren på orlov,
vil du så forlove dig med mig?"
Jeg vidste, hun var den eneste ene, lige da jeg mødte hende.
Vi blev gift i 1971.
Han blev udstationeret i San Diego.
Vi boede der i et halvt år.
Jeg kunne vælge mit næste tjenestested.
Vi kom til Norfolk, Virginia.
De prøvede at stifte familie.
På det tidspunkt fortalte de mig, at jeg havde en dobbelt livmoder.
"Chancen for, at du bliver gravid, er nok meget lille."
Så vi søgte om adoption.
Det tog os…
Jeg ved ikke hvor mange år.
Socialrådgiveren ringede en morgen og sagde: "Vi har en baby. Fem måneder."
Hun ringede dagen efter og sagde: "Jeg begik en fejl."
"Kan vi ikke få hende?"
"Hun er ti måneder gammel." Det var okay.
Vi adopterede Aundria.
Vi håbede ikke på noget, men så kom miraklet gennem adoption.
Hun var altid fars pige.
Hun var det sødeste barn nogensinde.
Ja, Aundria var en sød lille pige.
En gave fra Gud til denne familie, som ikke kunne få børn.
Brenda og Dennis flyttede fra Virginia tilbage til det vestlige Michigan.
Hamilton er et lille lokalsamfund.
Hamilton er en stille, søvnig by,
der ligger tæt på Holland.
Der sker intet slemt i Hamilton.
Tankstation, masser af kirker, skolen og en købmand.
Det var kort sagt, hvad der var i Hamilton.
En lille by.
Alle kendte hinanden.
Man skulle gå i kirke.
Hvis man trådte uden for den norm, blev man betragtet som anderledes.
Brenda og Denny gik i kirke hver søndag.
De var begge søndagsskolelærere.
De ville gerne have flere børn.
Nogle år senere var jeg hele tiden syg.
Denny kom hjem fra arbejde og lagde en graviditetstest.
Jeg sagde: "Mon dog. Vi har en 13-årig adoptivdatter."
Jeg stod op om natten og tænkte: "Jeg kan lige så godt tage den."
Så var jeg bare…
Det var fars dags-weekend,
så jeg gik tilbage og sagde: "Vågn op, far."
Aundria var henrykt, da Vanessa blev født.
Hvor vidunderligt. Nu har de en familie.
Så kom 1989. Aundria gik i high school.
Vores high school var lille.
Den var fast sammentømret. Ligesom byen.
Der var sportsinteresserede, og der var en kristen gruppe,
og så var der stenerne,
og så var der dem, der var udenfor.
Jeg var en af dem, der var udenfor.
Der var meget grimt hår i 80'erne.
Jeg husker, man vaskede hår aftenen før,
så skulle der hårspray i, børstes i modsat retning, krølles,
sprayes, og så om igen næste morgen.
Vores hår var enormt. Det var frygteligt.
Aundria var sjov.
Jeg var hjemme hos hende. Vi lyttede til Cyndi Lauper og Madonna på hendes værelse.
Vi var på værelset og skruede op for radioen.
Vi begyndte at danse rundt og sang "Girls Just Want to Have Fun."
Aundria var udadvendt.
For det meste ville Aundria være sammen med andre.
Hun var sjov.
Jeg kan huske, vi var sammen på skolen.
Jeg kan huske hendes smil.
Det husker jeg.
Hun ville gå langt for at gøre en glad.
Hun var en kamæleon, fordi hun ændrede sin væremåde efter, hvem hun talte med.
Det kan have givet hende problemer i nogle af hendes relationer,
fordi hun tilpassede sig til en person, og hun ændrede sin væremåde,
så den lignede den anden persons.
Hun ville bare passe ind. Ligesom alle andre.
Hun var egentlig bare en normal teenager.
Hun klarede sig ikke godt i skolen.
Somme tider svarede hun lærerne igen.
Hun var bare en normal teenager.
Men da hun var 12-13 år,
forandrede hun sig fuldstændig.
Pludselig løb hun væk hjemmefra.
Hun købte stoffer på skolen.
Hun stjal. Hun løj.
En dag blev hun vred på min kone og slog hånden gennem ruden i døren.
Vi tog hende med til forskellige rådgivere og den slags.
-Den dag Aundria forsvandt… -Ja?
Hvad kan I huske, der skete?
Denny havde kørt hende i skole om morgenen. Der var noget med bandet.
Han hentede hende bagefter.
Aundria var meget stille sammen med os.
Så skulle jeg på arbejde. Jeg havde aftenvagt på Lincolnshire.
Vi gjorde babyen klar og tog hende med,
så Aundria kunne lave lektier og ikke undskylde sig med, at hun passede babyen.
Denny satte mig af.
Da jeg kom hjem,
gik jeg ind ad hoveddøren.
Døren var ulåst.
Jeg tog babyen med ind og lagde hende på sofaen.
Jeg gik ovenpå.
Jeg kaldte på hende.
Døren til vores soveværelse, som var aflåst, var blevet ødelagt.
Vi havde tasker til overnatninger.
Vi havde et sæt, og en af dem var væk.
Vi havde fået penge tilbage i skat.
Noget var i banken, men der var kontanter i en kuvert.
Han gemte dem i sin kommode.
Hun havde taget dem.
Hun havde taget alle de penge, der skulle gå til babyens opsparing.
Og hendes lilla frakke.
Jeg ringede straks til politiet og sagde: "Mit barn er forsvundet."
De kom herhen og skrev rapport.
Hun var væk.
SHERIFKONTORET RESUMÉ
HUN VAR IKKE HJEMME. DER MANGLEDE NOGLE TING OG 100 DOLLARS.
I de første dage efter Aundria var blevet meldt savnet,
ledte folk efter hende.
Vi ledte og ledte.
Vi lånte biler af andre
og kørte gennem Holland om aftenen, så hun ikke genkendte vores bil.
Der var meldinger om, at hun var set i Holland og i nærliggende områder.
Der var tips fra folk, der havde set hende på en rulleskøjtebane og i butikker.
En ven af familien sagde, hun havde stået i en supermarkedskø,
at hendes hår var afbleget, og at hun muligvis kunne være gravid.
Der var meldinger om, at hun arbejdede som stripper nede i Indiana.
Jeg hørte, at hun tog hen til trucker-parkeringspladsen
og fik en chauffør til at tage hende med, og at hun nu boede et andet sted.
Det var ret officielt, at hun var løbet hjemmefra.
Problemet var, at der ikke var andre spor.
Der var ingen oplysninger. Intet at lede efter.
Sporet blev helt koldt.
Jeg fik fri klokken 23.30, og så kørte jeg rundt og ledte efter hende.
Indtil Denny til sidst sagde: "Du er nødt til at stoppe."
"Du har et barn derhjemme. Du er nødt til at stoppe."
Vi var to sørgende forældre, og vores datter var forsvundet.
Aundria forsvandt. Hun var væk.
Hun var simpelthen væk.
Hold da op.
Sådan så hun ud, sidste gang jeg så hende.
Så sød. Smukke øjne.
Jeg savner den lille pige.
Da jeg fik Alexis, var jeg løbet hjemmefra.
Min mor var voldelig.
Hun tævede mig, indtil jeg fik nok.
Jeg blev træt af det fysiske misbrug
og stak af til New Orleans uden at tage noget med.
Jeg var 14 år.
Jeg blev gravid et år efter det.
Og Alexis var 14, da hun stak af.
Når man er flygtet, ses man som en forbryder.
De gider ikke at lede efter de børn. De ledte ikke efter mig.
Så jeg vidste, at politiet ikke ledte efter hende tilbage i 80'erne.
De kvajede sig for længe siden.
Så det var kun på grund af en californisk web-detektiv i 2010,
at politiet gik i gang med Alexis' sag.
Tyve år senere.
Så Carl forandrede alt.
Jeg begyndte at hjælpe til med at finde savnede og uidentificerede i 2009.
Der var et websted, der hed "Websleuths," med alle mulige uløste sager,
men især om uidentificerede John Doe- og Jane Doe-sager,
hvor amatører kunne samarbejde online om at løse sagerne.
Da jeg begyndte, syntes jeg, at ingen af siderne med forsvundne personer
havde gode værktøjer til at søge på tværs af alle sagerne.
Så jeg besluttede at lave et regneark med forsvundne personer.
Da jeg blev færdig, var der nok tæt på 19.000 navne.
Jeg er revisor, så jeg er god til regneark.
Jeg fik i flere tilfælde opklaret sager om savnede i forskellige delstater.
Han skræmte mig i starten.
Hvordan bliver det ens hobby?
Hvem er den der døde person, og hvad med den der?
For det er jo lænestolsefterforskning, ikke?
Men Carl var katalysatoren, der satte det hele i gear.
Der er hun.
Dette er obduktionsfotoet fra Jane Doe-sagen i Racine.
JANE DOE FØDSELSDATO: UKENDT
BOPÆL: UKENDT
Jeg stødte på en sag fra 1999 i Racine, Wisconsin.
Dette brutale mord vil efterforskerne aldrig glemme.
…da politiet fandt liget af en slemt tilredt kvinde.
…i en majsmark ved vejen i Racine County.
Jane Doe havde spor efter seksuelt misbrug.
Hvem gjorde det, og hvem er Jane Doe?
Jeg gennemgik mit regneark.
Lad os se, om vi har en af kvindekøn.
Måske fra Wisconsin, Michigan eller Illinois.
Hun skal være født i begyndelsen af 70'erne.
Ved at bruge disse filtre fandt jeg 13 sager.
Nummer to på listen er Aundria Michelle Bowman.
Aundria Bowman var meldt savnet i Hamilton, Michigan i 1989.
Denne Jane Doe blev fundet i Racine, Wisconsin i 1999.
Aundria var 14, da hun forsvandt, og Racine-Jane Doe var midt i 20'erne.
Alderen stemte.
Så jeg rekonstruerede ansigtet.
Der er mange ligheder i ansigterne hos Aundria Bowman og Racine-Jane Doe.
Først og fremmest er næserne meget ens.
Aundria har en lang næse med en afrundet næsetip.
Når man ser på et kort, ligger Holland, Michigan
på den anden side af Lake Michigan fra Racine, Wisconsin.
Jeg kontaktede sherifkontoret i Racine County
og talte med den kriminalbetjent, der havde ansvaret for sagen.
Jeg sagde: "Jeg har en pige fra Holland, Michigan,
og det kunne godt være hende, der er jeres Jane Doe."
Jeg ville vide, hvad der var sket med hende,
men jeg gruede også for at vide, om…
Alexis var tævet ihjel og smidt i en grøft.
Men efter tre år testede de mit DNA mod Racine-Jane Doe og sendte det til mig.
"Bemærk venligst, at…"
Åh gud.
Det var ikke hende.
Det betød, hun ikke var min datter. Hun var ikke Alexis.
Men jeg var lettet, hvilket føltes sært.
Der var en forventning om ufattelig rædsel,
og når den ikke kommer, er det en lettelse.
Men det betød også, at jeg var tilbage til start.
Jeg må fortsat lede efter hende, og jeg kommer til at finde hende.
Hun ville helt sikkert afvise mig. Og med rette.
Men jeg ville vide, at hun lever.
Især da kriminalbetjent Haverdink sagde: "Vi forfølger det her."
"Det er ikke noget, der bare forsvinder."
Jeg havde håb.
ALLEGAN COUNTY SHERIFKONTOR
Jeg gik faktisk på samme skole som Aundria.
Jeg gik et år over hende.
På skolen talte vi ikke engang om, at hun var forsvundet eller løbet væk.
Jeg fornemmede bare, at han ville have det opklaret.
Han var ikke en af de kvajpander, der opgav sagen for længe siden.
Aundria Bowman-sagen havde været henlagt i 20 år.
Vi ville opklare sagen og dannede et efterforskningshold.
Vi ville arbejde med sagen på en ny måde.
Alt det her.
Så vi kontaktede Bowman-parret.
Vi fortalte, at vi arbejder på sagen igen.
Og forsøger at komme fremad.
-Godmorgen. Jeg hedder Todd. -Godmorgen.
Dennis.
Dennis? Rart at møde Dem.
Vi kommer fra politistationen i Wayland.
Det er jo en gammel sag, men vi vil forsøge at få den afsluttet.
Afsluttet? Det her slutter aldrig.
Lad os komme til sagen. Lad os finde min datter.
Ja, det vil vi også gerne.
Vi kontaktede også Cathy, den biologiske mor.
Hun var også fast besluttet på at finde sin datter.
Jeg vidste, hun talte med Carl Koppelman. Hun havde lavet nogle Facebook-sider.
Flere af Aundrias venner havde kontaktet hende.
Nogle af dem, jeg gik i skole med.
Så jeg lyttede til Cathy og Carl Koppelman for at høre, hvilke oplysninger de havde,
og om de havde noget, der kunne bruges i vores sag.
Jeg var bare taknemlig. Jeg var ikke alene om det her.
Jeg vidste, at hvis jeg blev ved med at lede
og lagde al min energi i Aundria M Bowman-siden,
så ville der ske noget.
Så dukkede Metta op.
Jeg kontaktede Cathy Terkanian den 11. maj 2013.
Jeg skrev: "Jeg vil bare fortælle, at i september 1989
blev jeg bortført fra Windmill-tanken i den sydlige del af Holland."
"Jeg tænker, at vores historier måske har en sammenhæng."
Jeg gik hjem efter skole og spurgte min mor, om jeg måtte gå hjem til min ven,
hvilket jeg tit gjorde.
Vi gik altid hen til hinanden.
Det var et trygt område, troede vi.
Men hun sagde faktisk nej.
Jeg tryglede hende.
"Okay. Ring til mig, når du er der."
Og så… Ja.
Jeg var seks år gammel.
Her lå Windmill-tanken. Det var her, han bortførte mig.
Jeg gik her, og han så mig. Han parkerede lige her ved fortovet.
Han sagde: "Din mor har sagt, jeg kan tage dig med hen og se nogle hvalpe i en lade."
Jeg stod tæt på ham, og han tog fat i mig og satte mig ind i hans røde pickup.
Vi kørte et stykke tid, og jeg spurgte: "Er det laden?"
Jeg ville gerne se hundehvalpene.
"Nej, vi er der næsten." Og vi kørte videre.
Vi kom til et vejkryds med politi, så han sagde, jeg skulle lægge mig.
Han begyndte at stryge mit hår og ae min kind…
Han var sød i starten. Jeg syntes, han var en flink fyr.
Han kendte min mor.
Så ændrede han fuldstændig opførsel.
Han stoppede bilen.
Han hentede et reb omme fra lastrummet.
Han kom tilbage, tog halsgreb på mig og slæbte mig ind i skoven.
Jeg begyndte at skrige.
Han tog alt mit tøj af
og bandt sweateren om min mund, så jeg ikke larmede.
Jeg ser det for mig, som var det i går.
Han stod hen over mig. Han åbnede sine bukser.
Pludselig begyndte en hund at gø.
Det lød, som om de var tæt på.
Der er en campingplads tæt på, så han antog nok, at der også var mennesker.
Han rejste sig og løb, mens jeg lå der.
OTTAWA COUNTY SHERIFKONTOR
Det var et seksuelt overgreb.
KIDNAPNING AF MINDREÅRIG OG SEKSUELT OVERGREB
Jeg løsnede rebet.
Så løb jeg nøgen ud på vejen. Der ringede nogen til alarmcentralen.
Den aften skulle jeg tale med en fantomtegner.
Jeg gav hende så mange detaljer, jeg kunne.
Men de fangede ham aldrig.
Så siden jeg var seks år gammel, har jeg ledt efter ham.
Jeg ville sørge for, at det ikke skete for andre små piger.
Da internettet kom, forandrede det alting.
Jeg begyndte at se på forsvundne mennesker i Michigan.
Især tæt på Holland og tæt på mig selv i Hamilton.
Så går man ned i kaninhullet og undersøger,
om der kunne være en forbindelse.
I 2013 skrev jeg til Facebook-siden.
Det virkede påfaldende, at Aundria Bowman forsvandt
samme år som mig og i samme område som mig.
Lighederne med Aundrias sag, hvis hun blev bortført…
Jeg følte, at hendes kidnapper kunne være ham, der kidnappede mig.
Så jeg begyndte at læse om hendes sag.
Der så jeg et billede af Aundrias adoptivfar, Dennis Bowman.
Hold nu op.
Han lignede min kidnapper på en prik.
Jeg var knust og forfærdet.
Det er min datters adoptivfar.
Det var meget…
Så Metta og Carl og jeg lavede en masse research sammen.
Jeg blev bortført ved Windmill-tanken.
Han lugtede beskidt, som en mekaniker. Måske en lugt af maling.
Dennis Bowman arbejdede på havnen i Macatawa.
Han var tømrer og arbejdede på både i havnen.
Så Dennis arbejdede meget tæt på.
Klokken var lidt over 15. Han virkede, som om han lige havde fået fri.
Og ruten gik lige forbi hans hus, ret tæt på den campingplads.
Han gik i kirke tæt på der, hvor han bortførte mig.
Den røde pickup, jeg blev bortført i, var falmet, gammel og rusten.
Vi prøvede at finde ud af, om han kørte i en rød pickup.
Så vi spurgte en i Bowman-familien, og hun sagde, at han havde sådan en bil.
De sendte et foto af bilen.
Det lignede meget den bil, jeg blev bortført i.
Den var præcis, som Metta beskrev den.
For mange sammentræf.
Og da jeg hørte hans stemme…
Jeg ringede straks til politiet og sagde: "Mit barn er forsvundet."
Jeg fik kuldegysninger. Jeg huskede stemmen.
Måske er Dennis Bowman grunden til, at mit barn forsvandt?
Det kan ikke siges på en pæn måde. Dennis var mærkelig.
Han gjorde mig utilpas.
Jeg ville ikke være sammen med ham.
Hun sagde, hendes forældre ikke kunne lide hende.
Det var et uhyggeligt hjem.
Aundria forsvandt. Hun var væk.
Ja, det er ham.
Hvem fanden adopterede min datter?
Hele situationen var som et brændende hus.
Jeg kunne enten gå forbi huset og ignorere alle råbene om hjælp.
Eller jeg kunne gå ind i ilden og lade den brænde mig.
Jeg så branden og gik lige ind i den.
Og jeg kommer ikke ud, før jeg er hele vejen igennem.
Så jeg vidste, jeg skulle til Michigan.
Jeg skulle derhen i Michigan, hvor Alexis forsvandt.
Første gang vi tog til Michigan, var i 2013.
Det her bliver den femte tur til Holland.
Men vi kan sagtens sætte os bag rattet
og komme derud, så ofte det er nødvendigt.
Gudskelov havde jeg Eddie.
Han kendte ikke min datter.
Hvis jeg ikke havde mødt Ed, ville jeg ikke have ledt efter Alexis,
fordi jeg ikke havde den der ubetingede kærlighed.
Jeg føler kærlighed.
-Hej. Godt at se dig, Cathy. -Carl Koppelman!
Godt at se dig igen. Også godt at se dig, Ed.
Hej, Carl.
Vi har været i Michigan med Carl flere gange i de seneste ti år.
Det er meget underligt, men det skete med de rigtige mennesker.
Min detektiv og min klippe.
Og hendes faste støtte.
En stor del af efterforskningen var gennem Facebook,
men man får ikke hver eneste detalje, medmindre man taler med personen.
Så Eddie, Carl og jeg mødtes med folk, der gerne ville tale med os.
Folk, jeg aldrig havde mødt før.
Sue! Hej. Hvordan går det?
Hej.
-Godt at møde dig. -Endelig.
-Godt at møde dig. -Ja.
Jeg kan se dit barn i dine øjne.
Tak.
Du brød bare ind som en sød lille fugl.
Vi elsker hende.
Se bare.
Kan du fortælle lidt om deres besøg i dit hjem?
Jeg kan huske Aundria sidde ved pejsen.
Sådan her.
Så kom Brenda og sagde:
"Har du hørt, hvad ungen har gjort? Skal jeg fortælle dig det?"
Jeg tænker: "Det her skulle være jeres barn."
Stakkels Aundria lagde armene over kors, eller hun sad bare og kiggede rundt…
Var Dennis også til stede?
Ja.
Hun virkede indadvendt og kuet.
Hun blev ydmyget. Så bliver man ikke et glad barn.
Det ryster mig i min grundvold. Det vil jeg ikke høre.
Men jeg er her for at indsamle vidnesbyrd, så det gør jeg.
Hallo?
Er dette hos Michelle Timmer?
Hej, Michelle. Jeg er Cathy.
-Hej. -Hej, søde.
-Jennifer. -Hej. Hvordan går det?
Jeg har det godt, tak.
-Er du Kim? -Ja, det er mig.
-Hej. -Godt at møde dig.
Det glæder mig at se Alexis' venner.
-Jeg kalder hende Alexis. -Jeg forstår.
Undskyld, at jeg beder jer om at genopleve det.
Det er helt fint.
Hun gik i niende klasse, og jeg gik i tiende.
Vi tog bussen hjem til hende, og vi ville gå ind,
men hun vendte sig om og sagde: "Gå ikke ind. Vent her."
Så gik hun ind, og hendes far begyndte straks at jagte hende.
Han råbte og skreg løs.
Hun stormede ud, og han var lige bag hende
og tog fat i hendes fod, så hun faldt.
Jeg kiggede, men jeg kunne ikke se hende længere.
Jeg kunne ikke… De råbte og skreg ovenpå.
Om mandagen, da jeg mødte hende i skolen,
spurgte jeg hende om det, og hun fortalte, at han havde jagtet hende ovenpå
og slået hende, fordi hun kom for sent med bussen.
Og hun kom ikke for sent.
Jeg blev inviteret hjem til hende, og vi hang bare ud.
Til aftensmad husker jeg, at forældrene spiste hamburgere.
Aundria og jeg fik kun lov til…
Jeg tror, det hed en reste-sandwich.
Det var ketchup, sennep og relish på to stykker brød,
og det var det, hun måtte få.
Sagde Aundria det?
Ja, det sagde Aundria.
Dennis rakte ind over bordet foran mig
og slog hende så hårdt, at hun næsten væltede.
Hun begyndte selvfølgelig at græde.
Brenda gjorde intet ved det.
Hun gav bare babyen mad.
Hun opførte sig, som om det ikke var sket.
Nu havde hun fået nok, så hun tog bussen med hjem til mig.
Mine forældre var ude, så vi gik op på mit værelse,
og der blev hun og gemte sig for sine adoptivforældre.
Hun blev der i fire dage.
Jeg tog mad med derop og gav hende det, når min familie havde spist.
Hun fortalte mig, at hendes adoptivfar kom ind til hende om natten
og tvang hende til seksuelle ting mod hendes vilje.
Som 13-årig er det hårdt at høre om,
og jeg have kun det råd, at hun måtte sige det til nogen.
Så vi tog i skole næste dag.
Aundria og jeg steg af skolebussen, gik ind på rektors kontor
og talte med dem derinde om, hvad der var sket med hende.
Jeg er stolt af hende. Det gør mig stolt.
Hun var meget stærk.
Hun var ligesom mig. Man skal ikke finde sig i alt.
Aundria og jeg talte om de problemer, vi havde derhjemme.
Jeg husker, at politiet kom hen på skolen,
og så fik de ens forældre til at komme hen på skolen.
De spurgte lige foran ens forældre: "Fortæl os, hvad der foregår."
Hvad skulle man sige?
Ens forældre sidder lige foran en.
Man ser på sine forældre og siger: "Du ved… Ikke noget."
Så sender de dig bare hjem sammen med dem.
Det prøvede jeg også.
En dag var der et skænderi, og hun vendte sig om og sagde:
"Far har misbrugt mig."
"Det er løgn," sagde jeg.
På det tidspunkt fik hun rådgivning.
Vi tog ind alle tre for at tale med præsten.
Han bød hende ind og talte med hende først.
Så kom Denny og jeg ind.
Han spurgte: "Har du noget at sige?"
Og hun sagde: "Ja, jeg løj."
Mens vi var der, sagde han:
"Er du klar over, hvad sådan en påstand kan gøre ved din far?"
Hun indrømmede, at ingen havde rørt hende.
Det var en løgn, fordi hun prøvede at få sin vilje.
Få kirken med, selvfølgelig.
Hvis du har brug for terapi, så går vi til kirken.
Typisk.
Hun tiggede for sit liv.
Og de vendte alle sammen det blinde øje til.
Børnene gjorde mere end de voksne.
Børnene løj for hende. Børnene gav hende mad.
Børnene passede på hende.
Systemet gjorde intet for hende, men afleverede hende bare tilbage.
Hvad siger det om Brendas reaktion på,
hvad der var sket med hendes datter,
med hensyn til Denny og hans behandling af hende?
Jeg kan forstå, når man ser tilbage på den tid,
da hun sad ved pejsen, at det var det, der foregik.
Hun fortalte det til alle omkring hende, og ingen lyttede.
Men hun sagde aldrig noget til os,
for hun tænkte sikkert, at vi heller ikke ville tro på hende.
Det knuste mit hjerte.
Vi opfordrede hende til at flygte, men hun ville ikke efterlade babyen.
Hun sagde: "Jeg skal tage mig af Vanessa."
Vi havde elastikmapper dengang. Aundria havde billeder af babyen i sin.
Hun passede hende konstant. Skiftede ble og gav flaske. Hun elskede sin søster.
Hun gik i panik over at skulle efterlade sin lillesøster.
Hun fortalte os…
Undskyld. Det er bare så trist.
-Jeg forstår det godt. -Men hun sagde, at…
Hun ville tage væk, når Vanessa var ældre og finde sin rigtige mor.
Jeg tror, hun stak af hjemmefra og bare boede et sted
væk fra sin adoptivfamilie.
Hun var nok glad og var kommet væk og havde det bedre.
Når man ved, hvor gerne hun ville væk, tror jeg faktisk på det.
Brenda ringede og fortalte os, at Aundria var stukket af.
I den historie, jeg fik, hørte jeg ikke noget om stjålne penge.
-Nej? -Nej.
"Har hun taget noget med sig? Tog hun sit tøj eller sin taske?"
"Nej, ingenting. Hverken taske eller makeup. Intet."
Jeg spurgte Craig, om det ikke var sært?
Jeg spurgte Brenda i telefonen: "Hvordan har Denny det med det her?"
Ja.
"Vi kan ikke tale om det, for vi skændes, så snart jeg nævner det."
Hans opførsel nagede mig så meget, at jeg anmeldte det.
"Jeg ringer om Aundrias Bowmans forsvinden,
og jeg synes, I burde se nærmere på Dennis Bowman."
Omstændighederne omkring hendes flugt giver ikke mening,
og jeg vil have svar.
Hun skulle have det allerbedste. Det fik jeg at vide.
Det var det her, hun fik.
Det gør mig rasende.
Hele den uro kommer tilbage.
Efter jeg bortadopterede Alexis, var jeg selvmordstruet i årevis.
Det gjorde adoptionen ved mig, så jeg har ingen børn.
Jeg havde ikke modet.
Og ærligt talt, havde jeg kunnet beholde hende,
havde jeg fået støtte til det, ville hun være her nu.
Jeg hader mig selv for det. Fuck.
Undskyld.
Jeg troede på det, min mor fortalte mig. "Hun får et smukt liv."
Beklager.
Det er svært at få sine drømme knust.
Så jeg må leve med det.
Og det flår mig i småstykker.
Hvis der var sket noget med Alexis, ville jeg aldrig tilgive mig selv.
Jeg hørte om retten til aktindsigt gennem Carl.
Loven siger, at man kan hente en formular, sende dem en masse penge,
og så sender de dig hele bunken med dokumenter.
Så jeg søgte aktindsigt om Dennis Bowman.
Da jeg undersøgte Bowmans baggrund, var jeg lamslået.
Der var to straffesager i bunken.
Den ene var en anholdelse for indbrud og stalking af en kollega.
Da han blev fanget, ransagede de hans hjem
og fandt en taske med lingeri,
en maske til at skjule sit ansigt og et ulovligt oversavet haglgevær.
Han fik kun et år i fængsel for det.
Og så var der en endnu mere voldelig sag i 1980.
Den 23. maj 1980. Han var 31 år gammel.
Bowman angreb offeret.
Hun var teenager.
Det var på Lakeshore Drive nær Kirk Park i Holland, Michigan.
Advokaten spurgte: "Hvad var det første, der skete?"
Hun svarede: "Han sagde, jeg skulle stå af cyklen og gå hen mod skoven".
"Jeg så pistolen, Og han råbte ad mig igen."
"Han affyrede pistolen forbi mig."
"Han sagde: 'Stå for fanden af cyklen og gå hen mod skoven."
"Han skød i retning af min fod, og jeg så jorden flyve op."
"Han sagde, han ville skyde et hul i mig, og han rettede pistolen mod mig."
"Jeg vendte mig om og så en pickup, der kørte mod syd."
"Så jeg viftede med armene og prøvede at stoppe pickuppen."
"Jeg smed min cykel om bag i lastrummet."
"Hun åbnede døren og lukkede mig ind."
Da han blev fanget, sagde han til politiet:
"I må lade mig gå. Jeg skal hente min lille datter i skolen."
Kom han direkte for retten?
Han blev først sigtet for mordforsøg
og erkendte vold med den hensigt at begå seksuelt overgreb.
Her er dommerens vurdering.
"Retten har konkluderet, at han er til fare for kvinder,
hvis han ikke er indespærret."
Den 2. februar 1981 blev han idømt fem til ti års fængsel for overfaldet.
På det tidspunkt var Aundria seks år gammel.
Jeg flyttede til Kinross, da han blev forflyttet.
Hun havde det dårligt med det.
"Alle børnene ved, jeg er datter af en indsat."
Jeg svarede, at hun ikke var den eneste.
Gud forbyde, at jeg tog ungen med ind i fængslets besøgsrum.
Da jeg fandt ud af, at hun tog den lille pige med i fængslet, var jeg…
Det knuste mit hjerte lidt.
Han blev løsladt fra fængslet den 31. januar 1986.
På det tidspunkt var Aundria 11 år.
Vi var alle chokerede over, at Brenda blev hos ham.
Sammen med den lille pige.
Så min lille datter boede hos en mand på prøveløsladelse,
som havde forsøgt at myrde en teenagepige.
Der var ingen til at beskytte min datter.
Hun blev ikke adopteret ind i en god familie.
Bare se på hans fortid.
På det tidspunkt var jeg sikker på, at Dennis havde gjort noget ved Alexis.
Jeg vidste, han havde myrdet hende.
Alexis siger til andre, at Dennis misbruger hende,
og Brenda ved det, men er ligeglad.
Han måtte dræbe hende.
Jeg må bevise, han gjorde det.
Også hvis jeg skal gå amok for at råbe folk op.
Jeg vil lave en masse larm.
Igennem ti år har Carl og jeg været til Missing in Michigan-konferencen.
Hvert år mødes alle de savnedes familier og taler om, hvad der er foregået.
Frygtelige historier.
Hej. Jeg hedder Mary Berlin. Min søster er forsvundet.
Jeg har et savnet familiemedlem, Richard Hitchcock.
Han har været savnet siden 1990.
Jeg er taknemlig for alle her, der er mødt op.
Det er et slags støttesystem.
Man mødes med dem en gang om året.
Efter 32 års venten og søgen efter en elsket,
er det en forfærdelig situation.
Nu og da ville jeg ønske, jeg fandt ham som en engel,
og ikke spekulerede på, hvor han er.
Anden gang vi tog til Michigan med Carl var i 2013.
Vi var lidt forsinket. Cirklen var allerede dannet.
Jeg sætter mig ned, og Carl siger:
"Der er Brenda."
Alt stoppede.
Jeg havde taget en notesbog med, fordi jeg tænkte, Cathy ville være der,
og jeg ville møde hende.
Jeg ville vise hende nogle billeder.
Jeg sagde: "I dag har hun to mødre her."
"Tak, fordi du er her, Cathy." Det var alt, hvad jeg sagde.
Jeg sprang op.
"Fortæl dem, hvem din mand er."
Alle blev pludselig opskræmt, og der var lidt postyr.
Jeg havde haft en kop kaffe i hånden hele morgenen.
Hvis jeg stadig havde haft den, var den røget i ansigtet på hende.
Hun slyngede hånden frem for sig, som om hun gav hende en lussing.
Jeg gik helt Jerry Springer.
Hun opførte sig som en heks.
Hun råbte og skreg, at fordi min mand var i fængsel engang, var han et monster.
Han dræbte hende, og jeg så bare til.
Sådan er vi ikke.
Jeg var et nervevrag. Jeg kunne råbe, men jeg kunne ikke tale.
Så Carl begyndte at tale.
Jeg rejste mig og præsenterede mig selv.
Cathy stod bag mig med et skilt, "Find Aundria Bowman."
Hun stod bag mig med skiltet.
Carl sagde: "Der er den historie, I hører, og så er der den sandsynlige historie."
Alle kiggede hen på Brenda.
"Hvad er den sandsynlige historie, Brenda?"
Hun begyndte bare at skrige og kæfte op.
Jeg sagde: "Carl, jeg ville gerne tale med hende, men ikke når hun er sådan."
Brenda var noget chokeret og sagde: "Det er godt, min mand ikke er her."
"Hvad forventer du, jeg skal sige? Vi kender hans fortid."
"Vi ved, han var fem år i fængsel for forsøg på voldtægt af en 18-årig."
"Hvad skal vi tro?"
Hendes svar var: "Jeg har ikke glemt, hvad han gjorde,
men jeg tilgiver ham, og jeg tager mine ægteskabsløfter alvorligt."
Jeg kunne ikke holde det ud. Så jeg stormede ud af lokalet.
Jeg gik derop. Jeg havde mit lys.
Jeg tændte det.
Og jeg tænkte: "Hvem er den bedste mor her?"
"Hun vil ikke engang gå på scenen for sin datter?"
Jeg kunne ikke være sammen med hende.
Jeg satte mig ind i bilen og skreg helt uhæmmet.
Carl fandt sig i meget fra mig.
Jeg er ild. Han er is.
Det er den slags, der holder en i vater.
At man har nogen, som finder sig i en, selvom man taber hovedet.
Når man skal håndtere livet i denne verden af forsvundne,
er der et fast program.
Jeg er langsom, men målbevidst.
Man taler med lokalsamfundet. Taler med dem, hun kendte.
-Jeg hørte hende beskrevet som en rebel. -Ja, jeg ser også Alexis som en rebel.
"Jeg vil ikke være som alle andre."
"Jeg er mig selv."
Det lyder som mit blod.
Det gjorde Carl og jeg i de ti år.
Vi spredte budskabet.
Dennis kunne mærke, vi var der.
At vi havde omringet ham.
Jeg tror, hun ændrede retningen for hele efterforskningen.
Jeg så plakaten for første gang, da du startede på det her.
Men glemmer ikke hendes ansigt.
Din ansigtsform og dine øjne ligner Aundrias.
Hun ligner dig meget.
Tak for det.
At tale med folk, der kendte Alexis, gør hende bare mere virkelig.
Mere end et fotografi på en plakat.
Du er smuk. Kom med herind.
Jeg blev straks knyttet til Metta.
Jeg ved, han bortførte hende, da hun var en lille seksårig.
Hun ansporede mig.
Jeg var allerede vred og motiveret, men da jeg mødte Metta, fordobledes det.
Det knyttede os sammen.
Vi har et sjæleligt bånd.
Jeg kalder hende altid min sjælemor.
Jeg elsker hende, og jeg tror ikke, det her ville være sket uden hende.
Sådan der.
Skal vi til Hamilton High først?
Først hen til Bowman-huset.
Okay.
Carl og jeg skaffede en bil,
og så kørte vi hen til alle de steder, Bowman har boet,
og prøvede at finde noget, der beviste,
at Dennis Bowman er ansvarlig for mordet på min datter.
Huset lå her til højre.
Ja.
Lige her.
Det er huset, hvor Alexis boede, men det blev revet ned.
Dennis og Brenda flyttede ud til det hus, de bor i nu,
næsten lige efter Alexis forsvandt.
Det ligger tæt på det første hus.
Det var så sært, at de flyttede, for hvad hvis hun kom tilbage?
Hvor skulle hun gå hen?
Der kommer de.
Der er huset.
Bowmans bor der.
Der er nogen hjemme.
Parker på den anden side, Carl.
Du får den op. Jeg holder udkig.
Okay.
Hvis nogen overvejer, hvad der foregår, kan Carl bare falde på knæ og sige:
"Vil du gifte dig med mig?"
Lad os få dronen i luften.
Sådan.
Kom nu, lille ven. Der er den.
Alle kendsgerningerne pegede på Dennis.
Jeg kunne mærke det i mig selv.
Jeg var ved at blive besat af Dennis Bowmans baghave.
Jeg fik det.
Sænk den ned derhenne.
Det er så godt det her.
Det her er Dennis Bowmans baghave.
Jeg kendte Google Earth, og jeg begyndte at kigge på Bowmans ejendom.
Der var noget bag huset, der fik mig til at tænke:
"Hvad er det?"
Jeg kiggede først omkring 2011,
hvor der var noget ovalt, der senere forsvandt.
Bagefter var der bare jord.
Det ser ud til, at der er cement.
Men se her, Carl. Der er noget lige der.
Hvad er det?
Hvorfor ændrer det sig hele tiden?
Hvad betyder det?
Det må betyde, at han skjuler noget. Hvad skjuler han?
Min datter er i den baghave.
Jeg tvivler på, at han lagde hendes lig der,
for han boede et andet sted, da Aundria forsvandt.
Der var et skovområde overfor Bowman-huset,
hvor de boede dengang.
Så det er logisk at konkludere, at hvis han dræbte hende,
skaffede han sig af med hendes lig i skoven.
Cathy siger alligevel, at hun er begravet i hans baghave.
Men jeg kan ikke tro, at han har dræbt hende og så,
fem-seks måneder senere, begravet hende i den baghave.
Men hun er overbevist.
Min datter er derinde.
Hvis du kommer herhen…
Lige der. Cirka 6 meter fra bagsiden af hans hus.
Jeg sagde ikke, hun var skør, eller det var en dum teori.
Jeg talte hende bare efter munden.
Jeg blev overbevist om, at han følte, han ejede hende.
Og havde ret til at dræbe hende og begrave hende.
Han ville have hende tæt på.
Det lyder ret langt ude, men pengene passer.
Bevis, at jeg tager fejl, Dennis. Bevis, at jeg tager fejl.
Jeg ved, hvad du gjorde, Dennis Bowman.
Og jeg ved hvorfor.
Jeg ringede til politiet og sagde: "Få en kendelse. Liget er i baghaven."
Man kan ikke bare grave i folks haver på grund af en fornemmelse.
Men Dennis Bowman var øverst på listen over mistænkte.
Men vi havde ingen vidner på, at han gjorde noget.
Vi vidste ikke, om hun var i live.
Da vi begyndte at mødes med ham, var han lidt afvisende.
Han nægtede altid at være indblandet.
Vi havde intet at gøre med Aundrias forsvinden.
Jeg sværger på en hel bunke bibler.
Ingen har set eller hørt fra Aundria i meget lang tid.
Jeg antager, at hun er død.
Det har jeg troet længe, men det kan ikke bevises.
Jeg kan ikke bevise det.
De var virkelig hjælpeløse?
Jeg følte mig ret hjælpeløs.
Men jeg ville bare have fat i det møgsvin.
Så jeg satte reklametavler op.
Så får de det lige i fjæset, ikke?
SAVNET DUSØR 11.000 DOLLARS
Det var på hovedvejen, der hvor Dennis boede.
Jeg hånede ham.
"Du ved, at jeg ved det, Dennis."
Nu ved alle andre det også.
Fedt, at hun har gjort det for at finde svar.
Det er utroligt, at hun har presset så meget på.
Jeg var efter ham på Facebook.
"Din dårlige karma er lige i hælene på dig, Dennis Bowman,
og den vil aldrig glemme dit navn."
-Er du ikke bange for at poste den slags? -Nej. Aldrig.
Dennis Bowman er ikke modig nok til at konfrontere en voksen.
VI STOPPER IKKE
BOWMAN MYRDEDE AUNDRIA
DU HAR HENDES LIG I BAGHAVEN
JEG GLEMMER IKKE
Er du nogensinde blevet beskyldt for det før?
Nej.
Det var rent lort, og hun rullede alle rundt i det.
Hun gør det stadig.
Plakaterne blev kun sat op for at chikanere os.
Har I fjernet dem?
Nej, jeg vil finde hende.
Cathy skrev breve til dem dagligt.
Hun ringede flere gange om dagen.
På et tidspunkt ringede jeg til dem, og den gik på telefonsvarer.
Jeg skældte dem huden fuld, indtil maskinen bippede.
Jeg ringede straks igen og skældte dem ud,
og maskinen bippede. Så ringede jeg igen.
"Bip." De havde afbrudt deres telefon ugen efter.
Cathy var nok meget tæt på at overtræde nogle grænser.
Det gjorde, at vi måtte træde et skridt tilbage
og berolige Bowman-parret.
Brenda ringede til Haverdink.
"Brenda sagde, at hvis du ringer til hende igen,
anmelder hun dig for chikane."
Jeg ville ikke kalde det chikane. Det er vedholdende og målbevidst.
En pitbull med læbestift.
Nemlig.
Hun opgiver sit eget barn, og nu er hun bare:
"Åh, stakkels barn. Jeg gav hende væk til de monstre."
Han måtte bevise, det ikke var ham. Eller ville jeg lave larm resten af livet.
Hvad vil han gøre?
Vi giver ikke op. Og vi presser på.
KARMA ER DEN MEST TÅLMODIGE GANGSTER.
JEG ER FAST BESLUTTET PÅ AT FINDE ALEXIS
DENNIS LEE BOWMAN MYRDEDE 14-ÅRIGE AUNDRIA M BOWMAN
VI HOLDER ØJE!
Jeg sad ved et lille skrivebord herinde i stuen.
Det var tidlig morgen, og jeg prøvede at udbygge Facebook-siden lidt.
Jeg troede ikke, der ville ske noget.
Telefonen ringede, og det var Metta.
Metta sagde som det første: "De fik ham."
Jeg fik en besked fra en, der var venner med naboen.
"De er på Bowman-ejendommen."
"Der er fyldt med politibiler i hans have."
Endelig ville de sigte Dennis Bowman for mordet på min datter.
Pludselig var der seks betjente.
De greb fat i mig og arresterede mig. De fortæller mig ikke hvorfor.
Jeg dræbte ikke min datter. Det er helt utænkeligt.
For 31 år siden forlod hun vores liv.
Vi aner ikke, hvor hun er.
Jeg myrdede ikke min datter.
Godmorgen, mr. Bowman.
Jeg er kommissær Squyres, og det er kriminalbetjent Smith.
-Ved du, hvorfor vi er her? -Jeg har ingen anelse.
-Ingen? -Ingen.
Du har ventet på mig.
-Vil du fortælle, hvorfor jeg er anholdt? -Helt sikkert.
Jeg er den mand, du har kigget dig over skulderen efter
og ventet på det meste af dit liv.
Nu er tiden kommet.
Er dine øjne okay?
Ja, nogenlunde.
-Du er en politibetjent fra Norfolk. -Ja.
Du er anholdt for drabet i 1980,
som du begik, da du dræbte jagerpilotens kone i Virginia.
Du må være tosset.
Det er derfor, vi er her.
Tekster af: Jesper Samson