Bacit ću još jednu na vatru.
Recimo tu.
Da.
Pazi.
Dobro je.
Ovo nije priča o meni.
Ovo je priča o nestalom djetetu.
Mom nestalom djetetu.
Cijeli sam je život tražila.
Ali nisam znala što joj se dogodilo.
Samo je nestala.
Dug je ovo i težak put.
Evo u čemu je stvar.
Nije da slučaj moje kćeri nisu riješili, nisu ga ni istraživali.
I to me razbješnjelo.
Ali ljutnja te motivira.
Zacrtala sam si da to dijete nađem živo.
Pa makar morala i na kraj svijeta.
Ništa ti daje snage toliko kao ljutnja.
Nju ne treba hraniti, ona ne treba spavati.
Možda te ubije. Ali ako hoćeš nešto postići, prvo se pošteno razljuti.
Riješit ću ja ovo.
Naći ću je.
U VATRU: IZGUBLJENA KĆI
Ti si dobila zločeste.
-Može? -Da.
Gotov sam.
Eda sam upoznala 1991. Onako po starinski, u baru.
Cathy je bila u radnoj odjeći. Radila je kao medicinska sestra u New Orleansu.
Otišla je iz bara i mislili smo da više nikad nećemo vidjeti.
Ali opet smo se sreli poslije tri dana i više se nismo razdvajali.
Dala je otkaz, unajmila autoprikolicu,
utrpala u nju sve stvari i svog psa
pa se iz New Orleansa dovezla u ovu kuću u Massachusettsu.
Usput smo svratili u kapelicu na Sveučilištu Virginia
i vjenčali se nakon deset tjedana veze.
To je bilo prije 32 godine.
U braku smo bili otprilike mjesec dana
kad je spomenula da je rodila dijete
i da ga je dala na posvojenje.
Cijeli me život mučilo što sam to učinila.
Što sam dopustila da nam se objema to dogodi.
Bila je prelijepo dijete. Potpuno ćelava.
Predivne oči.
Imala sam samo 16 godina kad sam 1974. rodila kćer.
Sve sam bila svjesnija toga da ću je ja morati odvikavati od pelena.
Morat ću je naučiti da jede.
Sve ono što se očekuje od odrasle osobe, a nisam bila sigurna da to mogu.
Bila sam jako ranjiva.
Majka me pritisnula.
Rekla je: „Moraš je dati na posvojenje.
Ti se za ovo dijete ne možeš brinuti. Ne znaš što radiš.”
Nisam znala dokazati da zaslužujem svoje dijete.
I nagovorili su me da…
Dobit će najbolje moguće posvojitelje, ali moram je se odreći dok je još beba.
Odlučila sam za nju učiniti bar to.
Zaslužila je.
I samo sam digla ruke.
Svoju sam kćer na posvojenje dala u Norfolku u Virginiji
kako bih joj omogućila bolji život.
Imala je samo devet mjeseci.
Cijeli sam život mislila na nju.
Ali nije bilo kontakta s posvojiteljima. Nisam znala što se s njom događalo.
Nije me potražila.
Trideset i pet godina poslije, 2010. godine,
dobila sam pismo od posvojiteljske agencije.
Mislila sam da mi javljaju kako me moja kći traži.
Glavom mi je prošlo: „Ajoj. Pa to se stvarno događa.”
ZAVOD ZA SOCIJALNI RAD
A umjesto toga, doznala sam da mi je kći nestala prije 21 godinu.
Dakle, 1989., kad je imala 14 godina.
Obavijestili su me da je neidentificirano tijelo pronađeno kraj kukuruzišta.
I da je to možda moja kći.
Zamračilo mi se pred očima.
Posvojiteljska agencija odmah me obavijestila
da je k njima došao istražitelj u vezi s tom nepoznatom ženskom osobom
i da policija treba moj DNK kako bi je identificirali.
Dala sam im uzorak svog DNK.
Rekli su mi da ću neko vrijeme morati čekati.
Nisam znala što ću.
Meni su se obratili 21 godinu nakon što je nestala.
Nisam mogla samo sjediti za računalom i čekati da provjere moj DNK
pa da utvrde da su to njezini ostaci.
Zato sam se javila policiji i posvojiteljskoj agenciji.
Nisu mi htjeli reći pod kojim je imenom moja kći posvojena i odakle je nestala.
Ja sam je se odrekla i nisam imala prava.
Nisam mogla reći: „To je moja kći.”
Nisam imala pravo na to.
I zato sam odlučila da ću svoju kćer tražiti sama.
Znala sam samo njezin datum rođenja.
Rekla sam Eddieju:
„Daj prosurfaj i potraži nestalo dijete rođeno otprilike kad i ona.”
Već nakon deset minuta pretrage na tim stranicama,
našao sam nestalu osobu rođenu na isti dan kao njezina kći.
Dvadeset i treći lipnja 1974.
Ona je bila navedena prva
na popisu nestalih osoba policijske uprave u državi Michigan.
Ja sam joj dala ime Alexis Miranda Badger.
Doznala sam da su joj ime promijenili u Aundria Michelle Bowman.
A doznala sam i da je živjela u Hamiltonu u Michiganu.
Gledala sam je i mislila: „Ja ovu osobu ne poznajem.”
Ja se sjećam male bebe.
Ali kad sam se zagledala u njezine oči…
Izgleda kao ja. Moja je. Moja curica.
Pretraživala sam internet u pokušaju da je nađem.
Ali ni nje ni posvojitelja nigdje nije bilo.
Ništa.
I zato sam odlučila na Facebooku otvoriti stranicu „Nađite Aundriju M Bowman.”
Znala sam da oni koji su zajedno išli u srednju školu traže jedni druge.
Zavrnut ću rukave pa na posao.
Zašto se ne učitava?
Na početku se uopće nisam razumjela u računala.
„Dobro došli, članovi.
Ako je itko od vas bio blizak s Aundrijom, svakako nam se javite.
Molimo vas, javite nam se privatnom porukom
na stranici 'Nađite Aundriju M Bowman'. Hvala.”
I najednom se sve zakotrljalo.
DOBRO PAMTIM VAŠU KĆER.
JA SAM JOHN.
POZNAVAO SAM VAŠU KĆER.
IŠLA JE SA MNOM NA ORKESTAR.
VOZILI SMO SE ISTIM AUTOBUSOM.
STALNO SE PITAM GDJE JE
Odmah sam se javila Cathy.
AUNDRIJINA ROĐAKINJA
S dodatnim informacijama.
Aundriju su posvojili Brenda i Dennis Bowman.
Naša ju je obitelj obožavala.
Brenda je sestrična mog muža.
Svi smo pohađali istu školu u Muskegonu u Michiganu.
Brenda je bila povučenija.
Nekako se držala po strani.
BRENDIN BRATIĆ
Brenda je Dennisa upoznala u srednjoj školi.
Zaljubili su se.
-On je vjerojatno Brendi bio prvi dečko. -Da.
Kad je Brenda maturirala, Dennis je već bio u mornarici.
Ali prije nego što sam otišao,
rekao sam Brendi,
a nju sam upoznao godinu dana prije,
rekao sam joj: „Kad završim obuku,
i kada dođem kući na dopust, mogu li te zaprositi?”
Znao sam da je ona prava čim sam je upoznao.
Vjenčali smo se 1971.
Premjestili su ga u San Diego.
Ondje smo živjeli šest mjeseci.
Mogao sam birati mjesto službe. Došli smo u Norfolk u Virginiji.
Pokušavali su zasnovati obitelj.
Tad su mi rekli da imam dvostruku maternicu.
I da je vjerojatnost da ću zatrudnjeti jako mala.
I tad smo se prijavili za posvojenje.
A to je potrajalo…
Ne znam ni sam koliko godina.
Jedno jutro nazvala nas je socijalna radnica:
„Imamo dijete za vas. Staro pet mjeseci.”
Javila se odmah sutradan: „Brenda, pogriješila sam.”
Pitala sam: „Ne možete nam je dati?” Rekla je: „Ne, ima deset mjeseci.” Aha!
Posvojili smo Aundriju.
Nisam mogla imati djecu, a onda nam se dogodilo čudo posvojenja.
Uvijek je bila tatina maza.
Bila je baš preslatko dijete.
Da, Aundria je bila umiljata curica,
Božji dar toj obitelji koja nije mogla imati djece.
Brenda i Dennis na kraju su se odselili iz Virginije
i vratili na zapad Michigana.
Hamilton je maleni grad.
Hamilton je uspavani gradić.
3620 STANOVNIKA
U blizini Hollanda.
34 024 STANOVNIKA
AUNDRIJINA PRIJATELJICA
Tu se zlo ne događa.
Benzinska pumpa, crkvi koliko hoćeš, škola i trgovina s osnovnim potrepštinama.
Takav vam je tad bio Hamilton, ukratko.
Provincija. Sve se zna.
AUNDRIJINA PRIJATELJICA
A u crkvu se moralo ići.
Ako nisi poštovao taj običaj, drukčije su te doživljavali.
Brenda i Denny svake su nedjelje išli u crkvu. Oboje su bili vjeroučitelji.
Htjeli su povećati obitelj.
Otad su prošle godine, a ja sam stalno imala mučnine.
Denny je jedan dan došao kući s testom za trudnoću.
Rekla sam mu: „Možeš misliti! Pa imamo 13-godišnju posvojenu kćer.”
Ali usred noći sam ustala. „Kad je već tu, testirat ću se.” I najednom…
Znam da je bio vikend za Dan očeva jer sam mu došla: „Probudi se, tatice.”
Aundria je bila presretna kad se Vanessa rodila.
Predivno. Dobili su obitelj.
Aundria je 1989. krenula u srednju školu.
Naša srednja škola bila je mala.
Svi su se poznavali, kao i u gradu.
Jedni su se bavili sportom, drugi su bili posvećeni vjeri,
neki su pušili travu,
a neki su bili marginalci i bezveznjaci.
Ja sam bila među odbačenima.
AUNDRIJINA PRIJATELJICA
Baš je bilo loših frizura u tim 80-ima!
Sjećam se da sam noć prije prala kosu,
a onda sam je naprskala sprejem pa je natapirala i uvila,
opet nasprejala i sve to ponovila ujutro.
Frizure su nam bile ogromne. Ma užas jedan.
Aundria je bila zabavna.
Bile smo kod nje
i u njezinoj smo sobi slušale Cyndi Lauper i Madonnu.
Bile smo u sobi, pojačale radio
pa smo se rasplesale.
Pjevale smo „Girls Just Want to Have Fun”.
Aundria je bila otvorena.
Uglavnom je voljela biti u društvu.
Bila je duhovita.
Sjećam se kako smo se družile u školi.
Sjećam se njezinog smješka.
To pamtim.
Stvarno se trudila da te razveseli.
Donekle kao kameleon jer se prilagođavala onomu s kim je razgovarala.
Mislim da joj je to ponekad stvaralo probleme u nekim odnosima.
Jako se trudila prilagoditi jednomu,
a onda bi promijenila ponašanje da se prilagodi i približi nekom drugom.
Htjela se uklopiti među druge, kao i svaki tinejdžer.
Ja bih rekla da je bila normalna tinejdžerica.
Nije joj išlo u školi.
Nekoliko je puta odbrusila profesorima.
Bila je normalna tinejdžerica.
Ali kad je navršila 12-13 godina,
sve se preokrenulo.
Najednom je počela bježati od kuće.
Uzimala je drogu od djece u školi.
Krala je po trgovinama. Lagala.
Naljutila se na moju ženu
i šakom razbila staklo na vratima.
Vodili smo je pedagogu, nema što nismo radili.
-Onaj dan kad je Aundria nestala… -Da?
Čega se vi sjećate?
Denny ju je to jutro odvezao u školu. Imala je probu orkestra.
Poslije je otišao po nju.
Aundria je pred nama bila jako tiha.
Morala sam ići na posao. Radila sam drugu smjenu u Lincolnshireu.
Zamotali smo malenu i poveli je sa sobom
da Aundria može raditi zadaću,
a ne da se izgovara na to kako mora čuvati dijete.
Denny me odvezao.
Kad sam došao kući,
ušetao sam kroz vrata.
Bila su otključana.
Unio sam malenu i stavio je na kauč.
Popeo sam se na kat.
Pozvao sam je.
Vrata naše sobe, inače zaključana, bila su obijena.
Imali smo manje putne torbe.
Čitav komplet, a jedne nije bilo.
Dobili smo povrat poreza.
Držali smo ga u banci, ali u kuverti je bilo gotovine.
A on ju je držao u noćnom ormariću.
To je odnijela.
Odnijela je sav sitniš koji je našla u bebinoj kasici.
I ljubičastu jaknu.
Odmah sam nazvao policiju: „Čujte, dijete mi je nestalo.”
Došli su ovamo, ušli. Zapisali izjavu.
Nestala je.
ŠERIF OKRUGA ALLEGAN
NIJE BILA KOD KUĆE, NESTALE SU NEKE STVARI, KAO I 100 DOLARA
Prvih dana nakon nestanka…
OKRUŽNA ODVJETNICA
…ljudi su tražili Aundriju.
Tragali smo i tragali.
Posudili bismo nečiji auto
i noću kružili Hollandom da ona ne prepozna naš auto.
Bilo je dojava da su je vidjeli na području Hollanda i u okolici.
Ljudi su dojavljivali da su je vidjeli na rolanju, po trgovinama.
Obiteljski je prijatelj rekao da ju je vidio kako stoji u redu,
da je poblajhala kosu,
a učinilo mu se i da bi mogla biti trudna.
Bilo je dojava da radi u industriji zabave za odrasle,
u Indiani.
Čula sam da je dotrčala do stajališta za kamione,
ukrcala se nekomu u kamion i pobjegla.
I da sad živi negdje drugdje.
Zaključak je više-manje bio da je pobjegla.
Međutim, nije bilo nikakvih drugih pokazatelja.
Nije bilo informacija. Nisi imao što tražiti.
Tragovi su se zaista zameli.
S poslom sam znala završiti recimo u 11.30.
A onda bih hodala ulicama i tražila je.
To je otišlo tako daleko da je Denny rekao: „Prestani.
Imaš doma malo dijete. Moraš prestati.”
Bili smo ožalošćeni roditelji čija je kći nestala.
Aundria je iščeznula. Nestala je.
Kao da je u zemlju propala.
Joj!
Tako je izgledala kad sam je posljednji put vidjela.
Preslatka. Predivne okice, Bože mili.
Fali mi ta curica.
Kad sam rodila Alexis, pobjegla sam od kuće.
Moja je majka bila sklona fizičkom nasilju. Ali dojadilo mi je da me pljuska.
Dozlogrdilo mi je tjelesno zlostavljanje.
I tako sam pobjegla u New Orleans bez igdje ičega.
Imala sam 14 godina.
Zatrudnjela sam otprilike godinu dana poslije.
A Alexis je pobjegla od kuće s 14 godina.
Bjegunce od kuće doživljavaju kao delinkvente.
Jednostavno neće ići tražiti odbjeglu djecu.
Mene nisu tražili.
Zato sam znala da nju tad, u 80-ima, policija nije tražila.
Odavno su odustali od tog slučaja.
Tek je internetski detektiv iz Kalifornije
policiju potaknuo da istraže Alexisin slučaj 2010. g.
Dvadeset godina poslije.
Carl je bio ključ promjene.
Za nestale i neidentificirane zainteresirao sam se 2009.
Site koji se zvao Websleuths bavio se svakovrsnim neriješenim zagonetkama.
Među njima su se isticali slučajevi neidentificiranih osoba
na čijem su rješavanju amaterski detektivi virtualno surađivali.
Na početku rada
primijetio sam da nijedan internetski site za nestale osobe
ne nudi dobre mogućnosti za pretraživanje baze.
I zato sam odlučio izraditi tablicu s popisom nestalih.
Kad sam je završio, na popisu je bilo gotovo 19 000 imena.
Računovođa sam, pa mi slaganje tablica ide od ruke.
Nekoliko sam puta uspio riješiti slučaj nestalih osoba iz različitih država.
Na početku me prepao.
Kako ti to može biti hobi?
Tko je onaj mrtvac, tko ovaj? Je li to možda taj?
Istražuješ slučaj iz fotelje.
Ali upravo je Carl bio katalizator
koji je pokrenuo taj zamašnjak.
Evo je.
Ovo je fotografija nepoznate mrtve žene iz Racinea koju su poslali okružnicom.
N. N., DATUM ROĐENJA I ADRESA: NEPOZNATO
Naišao sam na slučaj koji se 1999. dogodio u Racineu u Wisconsinu.
Brutalno ubojstvo kakvo istražitelji nikad neće zaboraviti.
…kad je policija našla tijelo teško zlostavljane žene.
…u kukuruzištu pokraj ceste u okrugu Racine.
N. N. je bila seksualno zlostavljana.
Tko je počinitelj i tko je ta N. N.?
Pretražio sam svoju tablicu.
Ciljao sam ženu,
eventualno iz Wisconsina, Michigana ili Ilinoisa.
Rođenu vjerojatno početkom 70-ih.
Primijenio sam te filtre i uspio izbor suziti na 13 slučajeva.
Druga na popisu bila je Aundria Michelle Bowman.
Navedeno je da je Aundria Bowman nestala iz Hamiltona u Michiganu 1989.
N. N. je pronađena u Racineu u Wisconsinu 1999.
Aundria je nestala kad je imala 14 godina. N. N. iz Racina je bila u srednjim 20-ima.
Dob se poklapala.
Sastavio sam rekonstrukciju lica.
Mnogo je sličnosti u crtama lica Aundrije Bowman i N. N. iz Racinea.
Prije svega, nosovi su im vrlo slični.
Aundria ima dugačak nos s okruglastim vrhom.
A ako pogledamo kartu,
Holland je točno nasuprot Racinea u Wisconsinu, dijeli ih jezero Michigan.
Javio sam se uredu šerifa u okrugu Racine.
Povezali su me s detektivom koji je vodio tu istragu.
Rekao sam mu: „Imam djevojku iz Hollanda u Michiganu,
lako je moguće da je ona vaša N. N.”
Koliko god da sam željela doznati što joj se dogodilo, užasavala me spoznaja…
da je Alexis pretučena i bačena.
Ali napokon, nakon tri godine,
moj su DNK usporedili s N. N. iz Racinea i poslali nalaz.
Dobro.
„Daje se na znanje…”
Bože!
To nije bila ona.
To nije bila moja kći. Ono nije bila Alexis.
Laknulo mi je. Čudan osjećaj.
Očekuješ užas koji ti je potpuno nevjerojatan,
a kad se taj užas ne dogodi, lakne ti.
Ali to je ujedno značilo da sam opet na početku.
Moram je i dalje tražiti.
I naći ću je.
Potpuno će me odbaciti, i to s punim pravom.
Ali bar ću znati da je živa.
A usto me još nazvao i detektiv Haverdink: „Nastavljamo.
Ovo neće pasti u zapećak.”
Ponadala sam se.
URED ŠERIFA I KAZNIONICA OKRUGA ALLEGAN
Išao sam u istu školu kao i Aundria.
Bio sam godinu stariji od nje.
Po školi se uopće nije govorilo o tome da je nestala ili pobjegla.
Stekla sam dojam da on to želi riješiti.
Nije bio poput onih šlampavaca iz 80-ih i 90-ih.
Slučaj Aundrije Bowman ostao je neriješen 20 godina.
Željeli smo ga zaključiti i zato smo sastavili tim.
Istrazi smo željeli pristupiti drukčije.
POLICIJA DRŽAVE MICHIGAN
Koliko je toga!
Stupili smo u kontakt s Bowmanima.
Rekli smo da ponovno razmatramo slučaj i pokrećemo istragu.
DOM OBITELJI BOWMAN
-Dobro jutro. Ja sam Todd. -Dobro jutro.
Dennis.
Drago mi je.
Mi smo iz državne policije u Waylandu.
Ovo je svakako jako stari slučaj.
Ali nas su pozvali da ga nekako privedemo kraju.
-Nekako. Kraj ne postoji. -Da.
Prijeđimo na stvar.
-Da. -Nađite moju kćer.
Da, zato smo i došli.
Javili smo se i biološkoj majci Cathy.
I ona je i dalje inzistirala na tome da želi naći kćer.
Znao sam da je bila u kontaktu s Carlom Koppelmanom.
Bila je aktivna na Facebooku.
Javilo joj se nekoliko Aundrijinih prijatelja,
djece koja su s njom išla u školu.
Saslušao sam Cathy i Carla Koppelmana
da vidim kakve informacije imaju
i bi li nam to moglo biti korisno i pomoći u istrazi.
Odahnula sam: „Hvala Bogu!” Ne moram to više raditi sama.
Znala sam, ako nastavim tražiti Alexis
i svu svoju energiju usmjerim u stranicu „Nađite Aundriju M Bowman”,
nešto će se otvoriti.
I onda se pojavila Metta.
S Cathy Terkanian stupila sam u kontakt 11. svibnja 2013.
Rekla sam: „Samo sam vam željela javiti da sam u rujnu 1989.
oteta s benzinske pumpe Windmill u južnom dijelu Hollanda u Michiganu.
Sve mi se čini da su naše priče možda povezane.”
Vraćala sam se iz škole
i pitala sam mamu mogu li otići k prijateljici, kao i inače.
Uvijek smo išle jedna drugoj pješice. Mislile smo da smo sigurne.
Začudo, rekla je da ne smijem. A ja sam je kumila i molila.
„Neka ti bude. Nazovi kada dođeš.”
A onda… Eto.
Imala sam šest godina.
Ovdje je bio Windmill. Oteo me točno odatle.
Hodala sam sama, a on me ugledao.
Parkirao je točno tu uz pločnik.
Rekao je: „Tvoja mama kaže da ti mogu pokazati neke štence. Idemo u štagalj.”
Bila sam mu dovoljno blizu
da može ščepati i ugurati u crveni kamionet.
Vozili smo se, a ja sam pitala: „Je li to taj štagalj?”
Veselila sam se štencima.
Odgovorio je: „Ne, još malo.” Nastavili smo se voziti.
Na križanju je stajao policajac.
On mi je rekao da legnem.
Onda mi je počeo kosu stavljati iza uha, milovati me po obrazu…
Ispočetka sam mislila da je simpatičan. Poznaje moju mamu.
A onda je promijenio ponašanje.
Zaustavio je auto.
Izašao je i iz prtljažnika izvukao uže.
Vratio se i potegnuo me za vrat. Odvukao me u šumu, a ja sam počela vrištati.
Svukao mi je svu odjeću,
a vestu mi je svezao oko usta da me ušutka.
Vidim to kao da se sada događa.
Bio je iznad mene. Otkopčao je hlače.
Najednom je neki pas zalajao.
Činilo se kao da je jako blizu.
U okolici je kamp,
pa je vjerojatno pomislio da su blizu ljudi sa psima.
Ustao je, otrčao i ostavio me ondje.
OKRUG OTTAWA
Napastovao me.
OTMICA I NAPASTOVANJE MALOLJETNICE
Onda sam se odvezala.
Gola sam istrčala na cestu.
Netko je nazvao hitne službe.
Te sam noći razgovarala s crtačicom
i rekla joj što sam više detalja mogla.
Ali nisu ga uhvatili.
I zato ga ja tražim od svoje šeste godine.
Htjela sam spriječiti da druge djevojčice to dožive.
Čim se internet pojavio, sve se stubokom promijenilo.
Počela sam pretraživati baze nestalih u Michiganu,
pogotovo u okolici Hollanda i Hamiltona.
Baciš se na istraživanje i hvataš konce
da vidiš postoji li neka veza.
Na stranicu na Facebooku javila sam se 2013.
Bilo mi je nekako čudno
što je Aundria Bowman nestala iste godine i u istom području kao i ja.
Te podudarnosti s Aundrijinim slučajem.
Činilo mi se da je nju možda oteo isti onaj koji je oteo i mene.
Zato sam počela proučavati njezin slučaj.
A onda sam vidjela sliku Aundrijinog posvojitelja Dennisa Bowmana.
Majko mila.
Izgledao je točno kao moj otmičar.
To me pogodilo i užasnulo.
Taj je čovjek posvojio moju kćer.
To mi je bilo baš…
I tako smo Metta, Carl i ja štošta zajedno istražili.
Oteo me s benzinske pumpe Windmill.
Zaudarao je na prljavštinu, kao mehaničar, možda po nekoj boji.
Dennis Bowman radio je u marini Macatawa.
Bio je stolar i radio je na jahtama u marini.
Dennis je radio u blizini.
Bilo je malo poslije tri. Izgledao je kao da se vraća s posla.
A taj je put vodio točno pokraj njegove kuće.
Blizu mjesta gdje me odveo u onaj kamp.
Išao je u crkvu malo dalje od mjesta gdje me oteo.
Crveni kamionet kojim me odvezao bio je dotrajao, star i hrđav.
Pokušavali smo doznati je li Bowman vozio crveni kamionet
pa smo pitali njihovu rođakinju.
Rekla je: „Imao je takav kamionet.” I dali su nam sliku toga kamioneta.
Jako je sličan kamionetu u kakvom sam ja oteta.
Točno ga je tako Metta opisala.
Previše se toga poklapalo.
A kad sam mu začula glas…
Odmah sam nazvao policiju: „Čujte, dijete mi je nestalo.”
Sva sam se naježila. Glas zapamtiš.
Je li moguće da je Dennis Bowman skrivio nestanak mog djeteta?
Ne mogu to lijepo reći. Dennis je bio drukčiji.
Ponekad mi je uz njega bilo nelagodno.
Nisam htjela biti u njegovoj blizini.
Rekla mi je da je roditelji ne vole. Slutim da su se ondje događale strahote.
Aundria je iščeznula. Nestala je.
Uf. Da, to je on.
Ma tko je to posvojio moju kćer?
Cijela ta situacija, to je kao da se kuća zapalila.
Mogla sam proći mimo nje
i ignorirati sve koji zapomažu.
Ili sam mogla ući ravno u tu vatru i pustiti da me opeče.
Vidjela sam požar i ušla u njega.
I ne izlazim sve dok se ne probijem do kraja.
Znala sam da moram otići u Michigan.
Morala sam vidjeti odakle je to Alexis nestala.
Prvi smo put u Michigan otišli 2013.
Ovo nam je peto putovanje u Holland.
Ali nije nam nikakav problem sjesti u auto
i voziti se koliko god treba da ovo riješimo.
Sva sreća što imam Eddieja.
On moju kćer nije poznavao.
Stvarno mislim, da nisam upoznala Eda,
ne bih ni išla tražiti Alexis jer dotad nisam doživjela takvu bezuvjetnu ljubav.
Voljena sam.
-Drago mi je što te vidim. -Carl Koppelman!
Baš mi je drago što te opet vidim. I tebe, Ed.
-Aha. -Bok, Carl.
U Michiganu smo s Carlom bili nekoliko puta u deset godina.
Djeluje nestvarno, ali poklopili su se baš pravi ljudi.
Moj detektiv i moja uzdanica.
-I tvoja desna ruka. -Moj oslonac.
Velik dio istrage vodila sam preko Facebooka.
Ali ne možeš pohvatati sve detaljčiće ako s čovjekom ne razgovaraš.
I zato smo se Eddie, ja i Carl sastajali s ljudima koji su na to pristali,
koje nikad prije nisam srela.
Sue! Bok, kako si?
Bok.
-Drago mi je. -Napokon.
-I meni je drago. -Znam.
-U tvojim očima prepoznajem tvoje dijete. -Hvala ti.
Ti si mi dolepršala u pravi čas.
Volimo je.
Eto.
Možete li malo opisati kako su je dovodili k vama?
Da, sjećam se kako je Aundria znala sjediti kraj kamina.
Ovako nekako.
A onda bi došla Brenda:
„Jesi li čula što je mala napravila? Da ti kažem?”
Na to sam joj rekla: „Pa ovo je tvoje dijete.”
A sirota Aundria bi prekrižila ruke ili bi samo podizala i spuštala pogled…
Je li Dennis bio prisutan?
O da.
Djelovala je kao da se povlači u sebe i kao da je ponižavaju.
Vrijeđali su je, što li sve ne. Nije baš bila bezbrižno dijete.
Iskreno, to me uzdrmalo.
Ne želim to slušati.
Ali ovdje sam zato da bih svjedočila pa ću i svjedočiti.
Ima li koga?
Živi li ovdje Michelle Timmer?
-Bok, Michelle, ja sam Cathy. -Dobar dan.
-Bok! -Zdravo, dušo.
-Jennifer. -Kako ste?
Odlično, hvala.
-Ti si Kim? -Jesam.
-Bok, Kim, kako si? -Drago mi je.
Veseli me što upoznajem Alexisine prijateljice. Ja je zovem Alexis.
Nema problema, razumijem.
Žao mi je što od vas obje tražim da to ponovno proživljavate.
Nije nam teško.
Ona je išla u deveti, a ja u deseti razred.
Autobusom smo došle do njezine kuće i htjele smo ući unutra,
ali ona se okrenula i pogledala me:
„Nemoj ući, tu me pričekaj.”
Otišla je unutra, a njezin tata odmah ju je počeo naganjati.
Nešto se derao i vikao.
Odjurila je,
a on joj je bio za petama, uhvatio ju je za stopalo tako da je pala.
Pogledala sam. Nju više nisam vidjela.
Urlali su na katu.
Kad sam je u ponedjeljak vidjela u školi,
pitala sam je što je bilo.
Rekla mi je da je dotrčao za njom na kat i počeo je tući jer je kasno došla kući.
A nije došla kasno.
Pozvala me k sebi doma, družile smo se.
Sjećam se da su za večerom roditelji jeli hamburgere.
A Aundria i ja dobile smo samo…
takozvani sendvič od ostataka hrane.
Kečap, senf i umak na dvije kriške kruha.
-Komentirala je da drugo ne smije jesti. -Aundria?
Da, to je Aundria rekla.
A onda je Dennis došao s druge strane stola i stao pred mene.
Udarcem ju je gotovo srušio sa stolice.
Normalno da se rasplakala.
Brenda je samo sjedila.
Nastavila je hraniti malenu. Pravila se kao da ništa nije bilo.
Što god da se događalo, prekipjelo joj je. Autobusom smo došle k meni doma.
Mojih roditelja nije bilo i otišle smo u sobu.
Ostala je kod mene, skrivala se od svojih posvojitelja.
Ostala je valjda četiri dana.
Nosila sam joj hranu nakon što smo mi završili s jelom.
S vremenom mi je rekla da joj otac noću dolazi u sobu.
Tjera je na seksualne radnje koje ona ne želi.
Kad imaš 13 godina, to te pogodi.
Nisam znala što ću, samo sam joj rekla da to nekom kaže.
Sutradan smo otišle u školu.
Aundria i ja izašle smo iz autobusa, otišle k ravnatelju
i ondje smo razgovarale o onome što joj se dogodilo.
Ponosim se njome. Ponosna sam.
Bila je jaka.
Kao i ja. Ne daš da te gaze unedogled.
Sjećam se kako smo se Aundria i ja jedna drugoj žalile o problemima doma.
Sjećam se da su iz šerifovog ureda došli u školu
pa su onda u školu pozvali i roditelje.
Pred roditeljima su postavili pitanje:
„Reci nam što se događa.”
I što da ti sad kažeš?
Pa roditelji sjede pred tobom.
Samo ih pogledaš i kažeš: „Ma ono. Ništa.”
Pa te opet pošalju kući s njima.
To sam i ja doživjela.
Jednog smo se dana posvađale, a ona se okrenula i rekla:
„Tata me napastuje.”
Rekla sam joj da laže.
U to je doba išla k pedagogu.
Nas troje otišli smo na razgovor sa svećenikom.
On ju je primio i prvo je s njom razgovarao.
A onda je pozvao Dennyja i mene.
Pitao je: „Imaš li što reći?”
A ona će na to: „Da, lagala sam.”
Pred svima nama joj je rekao:
„Jesi li svjesna kakve bi posljedice takva optužba mogla imati za tvog tatu?”
Priznala je da je nitko nije dirao.
Slagala je zato što je htjela da bude po njezinom.
Uključite i crkvu, ma kako da ne.
Ako već ideš na terapiju, neka to bude u crkvi.
Aha. Tipično.
Preklinjala je da joj spase život.
A svi su samo okrenuli leđa.
Djeca su pomogla više nego odrasli.
Lagali su radi nje. Krišom joj nosili hranu. Djeci je bilo stalo do nje.
A pravosudni sistem nije joj pomogao, nego ju je gurnuo natrag.
Kako se može protumačiti
Brendina reakcija na ono što se eventualno događalo s njezinom kćeri,
s obzirom na Dennyjev odnos prema njoj?
Kad vratim film unatrag,
dok je onako sjedila kraj kamina, jasno mi je da se to tada događalo.
Rekla je svima kojima je mogla,
a nitko nije slušao.
Ali nama nikad nije rekla jer je vjerojatno mislila: „Zašto bih?
Ni oni mi neće povjerovati.”
A to me ubilo u pojam.
Poticali smo je da ode, da se makne iz te kuće.
Ali ona nije htjela ostaviti malenu. „Moram paziti na Vanessu.”
Tad su bili popularni fascikli.
Aundria je slike malene držala u svom fasciklu.
Stalno se brinula o njoj.
Mijenjala joj je pelene, davala bočicu. Obožavala je seku.
I užasavala se toga da mlađu sestru ostavi ondje samu.
Rekla nam je…
Oprostite, tužno je to.
-Shvaćam. Žao mi je. -Uglavnom, rekla je…
Da će otići kad Vanessa bude starija i da će tražiti svoju pravu mamu.
Mislim da je pobjegla od kuće i da živi negdje…
daleko od posvojiteljske obitelji.
Vjerojatno je sretna što se odande maknula i sad joj je bolje.
Znam koliko je silno htjela pobjeći.
I zato stvarno u to vjerujem.
Brenda nas je nazvala i rekla nam da je Aundria pobjegla.
Kad je to meni ispričala, nije spomenula da je uzela novac.
-Nije? -Ne.
Pitala sam: „Je li ponijela išta sa sobom? Odjeću? Torbicu?”
„Ne, nije ništa uzela. Ni torbicu, ni šminku. Ništa.”
A ja sam prokomentirala Craigu: „Zar nije to čudno?”
Kad sam se čula s Brendom, pitala sam:
„Što Denny kaže na sve to?”
Aha.
Rekla mi je: „Ne možemo o tome razgovarati jer se posvađamo čim pokrenem tu temu.”
Njegovo me ponašanje toliko mučilo da sam ga i prijavila.
Rekla sam: „Zovem u vezi s nestankom Aundrije Bowman.
Mislim da biste trebali detaljno istražiti Dennisa Bowmana.
Okolnosti njezinog odlaska nisu mi logične
i hoću odgovor.”
Trebala je dobiti najbolje moguće.
Tako su meni rekli.
A eto što je dobila.
Da poludiš od bijesa!
Opet su se otvorile stare rane.
Godinama poslije Alexisina posvojenja pomišljala sam na samoubojstvo.
To su bile posljedice posvojenja i zato nemam djece.
Nisam imala hrabrosti.
Iskreno vam kažem, da sam je uspjela zadržati,
da su me ohrabrili da je zadržim, sad bi bila živa.
Zato mrzim sebe. Jebemti. Oprostite.
Naravno da sam mami vjerovala sve.
„Imat će divan život.”
Oprostite.
Teško je kada ti tako zgaze snove.
I zato sad moram nositi to breme.
A to me… Trga me na komadiće.
Ako se Alexis nešto dogodilo,
mislim da to neću sebi oprostiti.
Carl mi je rekao za Zakon o pravu na pristup informacijama.
To je zakon koji propisuje da možeš ispuniti obrazac,
masno platiti,
a oni će ti poslati hrpetinu spisa.
Zatražila sam spise o Dennisu Bowmanu.
Kad sam otkrila Bowmanovu prošlost, nisam mogla vjerovati.
URED ŠERIFA U GRAND HAVENU, MICHIGAN
Poslali su dva dosjea.
Jedan zbog provale u kuću i uhođenja kolegice.
Kad su ga uhvatili, pretražili su mu kuću
i našli torbu s donjim rubljem te žene,
masku pod kojom se skrivao i protuzakonitu skraćenu sačmaricu.
Za to je odslužio samo godinu dana u okružnom zatvoru.
Drugi, još nasilniji slučaj dogodio se 1980.
Dvadeset i trećeg svibnja 1980. on je imao 31 godinu.
Bowman je napao žrtvu. Tinejdžericu.
Na Lakeshore Driveu, blizu parka Kirk u Hollandu.
Odvjetnik je pitao: „Što se prvo dogodilo?”,
a ona je odgovorila:
„Rekao mi je da stanem, siđem s bicikla i da krenem prema šumi.
A onda sam ugledala oružje. Opet je viknuo i zapucao pokraj mene.
Rekao je: 'Majku mu, silazi s tog bicikla
i kreni prema šumi.'
Zapucao je prema mom stopalu, a zemlja je razletjela naokolo.
Rekao mi je da će me propucati
i držao me na nišanu.
Okrenula sam se i ugledala kamionet u smjeru juga.
Zamahala sam rukama da pokušam zaustaviti vozačicu kamioneta.
Ubacila sam bicikl u prikolicu.
A ona je otvorila vrata i pustila me da uđem.
Kad su ga uhvatili, rekao je:
'Morate me pustiti, moram po kćer u školu.'”
-Odmah su podnijeli prijavu? -Da, prvo za pokušaj ubojstva.
On je priznao napad s namjerom da počini seksualno kazneno djelo.
Ovo je sučevo mišljenje.
„Sud zaključuje da izvan zatvora predstavlja opasnost za žene.”
Drugog veljače 1981. osuđen je na pet do deset godina zbog tog napada.
U to je doba Aundria imala šest godina.
Preselila sam se u Kinross kad su njega prebacili.
A ona je stalno prigovarala:
„Sva djeca znaju da mi je tata u zatvoru.”
Rekla sam: „Nisi jedina.”
A Bože sačuvaj da sam to dijete odvela u zatvor u posjet.
Kad sam otkrila da je tu curicu vodila u zatvor, stvarno sam…
Ono… Baš sam se raspala.
Iz zatvora je pušten 31. siječnja 1986.
Aundria je tad imala 11 godina.
Sve nas je šokiralo što je Brenda ostala s njim,
s tom djevojčicom.
I tako je moja curica živjela s čovjekom na uvjetnoj kazni
koji je pokušao ubiti tinejdžericu.
Nije bilo nikog da zaštiti moju kćer.
Nije ju posvojila dobra obitelj.
Pa pogledajte samo njegovu prošlost.
Tad sam već bila uvjerena da je Dennis nešto učinio Alexis.
Da ju je ubio.
Alexis je drugima rekla da je Dennis napastuje.
Brenda zna, ali fućka joj se.
Htio ju je ubiti.
Moram dokazati da je to učinio. Ako treba, i podivljat ću, samo da se ostali trgnu.
Dići ću prašinu gdje god budem mogla.
Već deset godina Carl i ja dolazimo na konferenciju „Nestali u Michiganu”.
Svake godine
obitelji nestalih osoba okupe se
i otvore dušu jedni drugima.
Strašne priče.
Pozdrav, ja sam Mary Berlin. Moja sestra je nestala.
Nestao mi je član obitelji. Richard Hitchcock. Nestao je 1990.
Zahvalna sam svima ovdje i svima koji dolaze.
To je neka vrsta podrške.
Jedanput na godinu nađeš se s tim ljudima.
Već 32 godine čekam i tražim blisku osobu.
Teško je to.
Ponekad poželim da ga nađem među anđelima,
a ne da se pitam gdje je.
S Carlom smo u Michigan drugi put otišli 2013.
Zakasnili smo, svi su već bili u krugu.
Sjela sam, a Carl će…
„Eno Brende.”
Sve je stalo.
Ponijela sam tu bilježnicu
zato što sam slutila da će Cathy biti ondje i da ću je sresti.
Htjela sam joj pokazati slike.
Rekla sam: „Ona danas ovdje ima dvije majke. Hvala što si došla, Cathy.”
Samo sam to rekla.
Skočila sam.
Rekla sam: „Reci im tko je tvoj muž!”
Svi su se najednom lecnuli.
Uskomešali su se.
Cijelo sam jutro u ruci držala kavu.
Da mi je i tad bila pri ruci, bacila bih joj je ravno u lice.
Zamahnula je rukom
kao da joj je zviznula šamarčinu.
Kao da sam na Jerryju Springeru.
Ponijela se baš kao vještica.
Vrištala je
da je moj muž čudovište samo zato što je jedanput bio u zatvoru, da ju je on ubio.
A ja sam stajala i gledala.
Mi nismo takvi ljudi.
Pukla sam. Nisam mogla razgovarati, samo urlati.
I zato je Carl progovorio.
Ustao sam i predstavio se.
Cathy je iza mene podigla natpis „Nađite Aundriju Bowman”.
Stajala je iza mene s tim natpisom.
Carl je rekao:
„Nije bilo onako kao što su vama ispričali.”
I svi su pogledali Brendu:
„A kako je onda bilo, Brenda?”
Raspištoljila se, vrištala, sva se zapjenila.
Rekla sam: „Carl, bila sam spremna s njom danas razgovarati, no neću dok je ovakva.”
Brenda se uznemirila i rekla:
„Sva sreća da mi muž nije tu.”
Na to sam odgovorio: „Znamo za njegov policijski dosje.
Oružjem je htio 18-godišnjakinju prisiliti na seks i odrobijao je pet godina.
I što možemo zaključiti?”
A na to će ona: „Nisam zaboravila što je učinio.
Ali oprostila sam mu, a ja bračne zavjete ozbiljno shvaćam.”
Ja se više nisam mogla suzdržati.
Izjurila sam van.
Prišla sam, uzela svijeću.
Zapalila je.
Pomislila sam: „Tko je tu bolja majka? Neće za kćer ni pozornicu prijeći!”
Nisam mogla biti ondje s njom.
Sjela sam u auto i vrištala iz svega glasa.
Carl je svašta istrpio sa mnom. Ja sam kao vatra, a on kao led.
To ti sačuva zdrav razum.
To što imaš nekoga tko će te trpjeti i kad izgubiš živce.
Da bi mogao izdržati u tom svijetu nestalih osoba,
moraš se čvrsto držati svog cilja.
Spora sam, ali odlučna.
Razgovaraš s ljudima.
Njezinim poznanicima. Neki su je opisali kao buntovnu.
Da, Alexis je za mene bila buntovnica.
MAJKA AUNDRIJINE PRIJATELJICE
„Ne želim biti kao svi drugi.
Ja sam svoj čovjek.”
-Vidi se da je moja. -Da?
I to smo Carl i ja radili deset godina. Proširili smo glas.
Dennis nas je osjetio. Znao je da stežemo obruč oko njega.
Mislim da je zaista promijenila smjer
kojim je cijela ta istraga krenula.
Plakat sam vidjela tek kad ste vi sve pokrenuli. Njezino se lice ne zaboravlja.
Oblik vašeg lica i vaše oči jako su slične Aundrijinima.
Jako vam je slična.
-Hvala ti na tome. -Ma ništa.
Dok smo razgovarali s ljudima koji su Alexis poznavali,
ona je postala stvarnija.
Nije bila samo fotografija ili plakat.
Prekrasna si. Ovamo dođi.
S Mettom sam odmah kliknula.
Znala sam da ju je oteo kad je bila šestogodišnji curetak.
Ona mi je dala krila.
Već sam bila bijesna i motivirana, ali kad sam upoznala Mettu, to se poduplalo.
To nas je povezalo.
Osjetile smo da smo srodne duše.
Zovem je mama po duši.
Volim je.
Ništa se od ovog ne bi dogodilo da nije nje.
Evo, sad će…
Prvo idemo u srednju u Hamiltonu?
Ne, prvo ćemo k Bowmanima.
Dobro.
Carl i ja unajmimo auto i obilazimo sva mjesta na kojima je Bowman živio.
Tražimo neki dokaz
da je Dennis Bowman kriv za ubojstvo moje kćeri.
Njihova je kuća prije bila s desne strane.
Da.
Točno tu.
Alexis je živjela u ovoj kući, ali srušili su je.
Dennis i Brenda odselili su se na posjed gdje sad žive
gotovo odmah nakon Alexisina nestanka.
Prilično su blizu prvoj kući.
Bilo nam je jako čudno što su se odselili s tog ugla.
Mislili smo: „Što ako se ona vrati?
Kamo će otići?”
Evo ih.
Ono je ta kuća.
Ondje žive Bowmani.
Netko je doma.
Stani preko puta, Carl.
Ti ga lansiraj, ja ću pratiti.
Dobro.
Ako se itko zapita kog to vraga izvodimo,
Carl može kleknuti na koljeno:
„Udaj se za mene.”
Sad ćemo mi dignuti taj dron.
To!
Hajde, mali. Eto ga. Dobro je.
Sve upućuje na Dennisa.
Instinkt mi to govori.
Dvorište Dennisa Bowmana preraslo mi je u opsesiju.
Uspio sam.
-Spusti se na to mjesto. -Aha.
Uljepšao si mi dan.
Ovo je dvorište Dennisa Bowmana.
Znala sam za Google Earth i počela sam pregledavati posjed Bowmana.
Nešto iza kuće natjeralo me da se zapitam: „Ma što je to?”
Prvi sam uočila oko 2011.
Bio je ovalnog oblika. A onda je nestao.
Ostala je samo zemlja.
Ali ovo izgleda kao cement.
Gle ovo, Carl. Nešto je tu.
Što je to?
Zašto se stalno mijenja?
Što to znači?
To sigurno znači da nešto skriva. Što skriva?
Moja je kći u tom dvorištu.
Sumnjam da je ondje zakopao njezino tijelo
zato što je živio na drugoj lokaciji kad je Aundria nestala.
S obzirom na to da je preko puta kuće Bowmanovih šuma,
preko puta kuće gdje su tad živjeli,
nameće se zaključak da je on, ako ju je ubio, uzeo njezino tijelo
i sakrio ga u tom šumovitom području.
A Cathy uporno ponavlja: „Ne, zakopao ju je iza kuće.”
Ali meni nije logično da ju je ubio
pa je pet-šest mjeseci poslije zakopao u dvorištu.
-Ali ona je uvjerena. -Moja kći je ondje.
Ako dođete ovamo…
Točno tu. Otprilike šest metara od stražnje strane kuće.
Nisam joj rekao da je luda ni da joj je teorija glupa.
Jednostavno sam je prihvatio.
Bila sam uvjerena da on smatra da je posjeduje.
I da ju je imao pravo ubiti. I zakopati.
Htio je da mu bude blizu.
Znam, jako je nategnuto i pretjerano, ali uklapa se.
Dokaži mi da se varam, Dennise. Hajde, dokaži.
Znam što si učinio, Dennise Bowman.
A znam i zašto.
Nazvala sam policiju: „Zatražite nalog. Njezino je tijelo iza kuće.”
Ne možete nekom prekopati dvorište samo zato što mama ima predosjećaj.
Ali Dennis Bowman bio je vrhu našeg popisa sumnjivaca.
Međutim, nismo imali svjedoke koji bi ga teretili.
Nismo znali ni je li živa ili mrtva.
Kad smo se počeli sastajati s njim, bio je malo suzdržan.
Nijekao je bilo kakvu upletenost.
Mi nismo imali nikakve veze s Aundrijinim nestankom.
Na to ću se zakleti na hrpu Biblija.
Aundriju već dugo nitko nije vidio ni čuo.
Pretpostavljam da je mrtva.
Ja sam to odavno pretpostavio, ali ne možete to dokazati.
Ne mogu.
Sigurno su se osjećali bespomoćno.
Ja bome jesam.
Ali rekla sam sebi: „Sredit ću ja tog seronju.”
Počela sam stavljati plakate.
Plakat će im to nabiti na nos, je li tako?
NERIJEŠENI NESTANAK NAGRADA: 11 000 DOLARA
Bio je na glavnoj cesti koja vodi pokraj Dennisove kuće.
Provocirala sam ga.
„Ti znaš da ja znam, Dennise.”
A sad će doznati i drugi.
Svaka joj čast na inicijativi u toj potrazi.
Fascinantno je što je bila toliko uporna.
Proganjala sam ga na Facebooku.
„Loša karma ti je za petama, Dennise Bowman,
i nikad neće zaboraviti kako se zoveš.”
-Strahujete li ikad zbog takvih objava? -Ne.
Nikad.
Mislim da Dennis Bowman nema hrabrosti da napadne nekog ravnopravnog sebi.
NEĆEMO STATI, CRKNI BOWMAN JE UBIO AUNDRIJU
ZAKOPAO SI JE U DVORIŠTU!
NEĆU POPUSTITI
Jesu li vas ikad prije optužili za to?
Nisu.
Laži, a ona ih je svima podvaljivala.
I još ih podvaljuje.
NESTALA
Letke je postavila samo da nas šikanira.
Jeste li ih skidali?
Nisam. Želim je naći.
Cathy im je svaki dan pisala.
Zvala ih je više puta na dan.
Jedanput sam ih nazvala. Javila se sekretarica, naravno.
A ja sam sipala uvrede sve dok sekretarica nije zapištala.
Odmah sam ih opet nazvala, izvrijeđala, a sekretarica: „Bip.”
Pa sam opet nazvala.
„Bip.” Tjedan poslije toga odjavili su telefonsku liniju.
Cathy je vrlo malo nedostajalo da prijeđe određene granice.
I zato smo se mi morali malo povući
i umiriti Bowmane.
Brenda je nazvala detektiva Haverdinka.
Rekao je: „Brenda kaže da će vas prijaviti za maltretiranje ako opet nazovete.”
Ja to ne bih nazvala maltretiranje. Za mene je to ustrajnost i upornost.
Pit bull u suknji.
Tako je.
Odrekla se djeteta, a sad glumata:
„Jadno moje dijete! Dali smo je tim čudovištima.”
Neka dokaže da nije kriv.
Inače ću to iz svega grla vikati dok god sam živa.
I što mi može?
Nećemo odustati. Navaljivat ćemo.
NEMA STRPLJIVIJEG GANGSTERA OD KARME.
ČVRSTO SAM NAUMILA NAĆI ALEXIS
DENNIS BOWMAN IZ HAMILTONA UBIO JE 14-GODIŠNJU AUNDRIJU
GLEDAMO TE!
Imala sam mali radni stol u boravku.
Bilo je rano jutro,
a ja sam dorađivala stranicu na Facebooku.
Već sam se prestala nadati.
Zazvonio je telefon. Nazvala me Metta.
Odmah je ispalila: „Uhvatili su ga.”
Preko Facebooka mi se javio neki prijatelj njihovog susjeda.
„Došli su k Bowmanu.
Dvorište mu je prepuno policijskih auta.”
Pomislila sam: „Napokon!
Optužit će Dennisa Bowmana za ubojstvo moje kćeri.”
Zaskočila su me šestorica policajaca. Bacili su me na prozor i uhitili.
Nisu htjeli reći zbog čega.
Nisam ubio svoju kćer. Ni u ludilu.
Napustila nas je prije 31 godinu.
Nemamo pojma gdje je.
Nisam ubio svoju kćer.
Dobro jutro, g. Bowman.
Poručnik Squyres i detektiv Smith.
-Znate li zašto smo ovdje? -Nemam blage veze.
-Nikakve? -Ne.
Čekali ste me.
-Hoćete li mi reći zašto sam priveden? -Svakako.
Zbog mene ste se osvrtali preko ramena
i veći dio svog života čekali kad ću se pojaviti.
I evo me sad.
Vid vam je dobar?
Pa da.
Fino, policajac iz Norfolka.
Točno.
Privedeni ste zbog ubojstva iz 1980.
kad ste u Virginiji ubili suprugu pilota borbenog aviona.
Ma vi niste normalni.
E zato smo ovdje.
Prijevod titlova: Sandra Mlađenović