Mai bag un lemn în foc.
- Cred că aici ar fi bine. - Da.
- Ai grijă! - Pare bine.
Povestea asta nu mă privește pe mine.
E vorba despre un copil dispărut.
Copilul meu dispărut.
Am căutat-o toată viața.
Dar nu știam ce s-a întâmplat cu ea.
A dispărut.
A fost un drum lung și dificil.
De fapt și de drept,
cazul fiicei mele nu era nerezolvat, ci nu era bine investigat.
Și asta m-a înfuriat.
Iar furia te motivează.
Eram la stadiul în care trebuia neapărat să o găsesc în viață.
Chiar dacă urma să bat întreaga lume.
Nimic nu te poate motiva precum furia.
Nu cere de mâncare, nu are nevoie de odihnă.
Te-ar putea ucide. Dar dacă chiar vrei să rezolvi ceva, înfurie-te!
Cineva urma să răspundă pentru asta.
Aveam să o găsesc.
ÎN FOC: FIICA PIERDUTĂ
Iei cana pe care scrie „Obraznică”.
- Bine? - Da. Sunt gata.
L-am cunoscut pe Ed în 1991. La bar, ca pe vremuri.
Cathy era în uniformă.
Lucra ca asistentă în New Orleans.
A plecat de la bar și niciunul dintre noi nu credea că ne vom revedea.
După trei zile, ne-am întâlnit din nou, iar după aceea nu ne-am mai despărțit.
Și-a dat demisia, a închiriat o rulotă,
și-a luat lucrurile și câinele
și a condus din New Orleans până la casa asta, în Massachusetts.
Pe drum ne-am și căsătorit, la capela Universității din Virginia,
la zece săptămâni de când ne cunoșteam.
Și asta a fost acum 32 de ani.
Cam la o lună după nuntă
mi-a spus că avusese un copil
și că l-a dat spre adopție.
M-a durut toată viața că am făcut asta,
că am permis ca mie și ei să ni se întâmple asta.
Era cel mai frumos copil văzut de mine.
Era foarte cheală. Avea ochi frumoși.
Aveam doar 16 ani la nașterea fiicei mele, în 1974.
Înțelesesem că urma să-i schimb scutecele.
Urma s-o învăț cum să mănânce singură.
Urma să fac tot ce face un adult și nu eram sigură că voi putea.
Eram foarte vulnerabilă.
Și mama m-a încolțit.
Mi-a spus: „Trebuie s-o dai spre adopție.
Nu poți îngriji copilul. Nu te pricepi.”
N-am știut cum să arăt că îmi meritam copilul.
Și m-a convins.
Urma să-i găsească cei mai buni părinți adoptivi
dacă o dădeam cât mai era bebeluș.
Măcar atât puteam să fac pentru ea.
Merita acest lucru.
Atunci am dat înapoi.
Și mi-am încredințat fiica spre adopție în Norfolk, Virginia,
ca să poată avea o viață mai bună.
Avea doar nouă luni.
De-a lungul vieții, m-am gândit mereu la ea.
Dar fusese o adopție închisă, așa că nu știu ce s-a întâmplat cu ea.
Nu m-a căutat.
Iar 35 de ani mai târziu, în 2010,
am primit o scrisoare de la agenția de adopții.
Am crezut că e o scrisoare în care mă anunță că fiica mea mă căuta.
Și am zis: „În sfârșit, se întâmplă.”
DEPARTAMENT DE ASISTENȚĂ SOCIALĂ
De fapt, am aflat că fiica mea dispăruse de 21 de ani,
în 1989, când avea 14 ani.
Și mi s-a spus că un cadavru neidentificat găsit lângă un lan de porumb…
ar fi putut fi fiica mea.
M-am blocat complet.
Agenția de adopții mi-a spus imediat
că i-a contactat un detectiv în legătură cu o victimă neidentificată
și că poliția avea nevoie de ADN-ul meu pentru a o identifica.
Așa că le-am dat ADN-ul meu
și mi-au zis că trebuie să aștept o vreme.
Nu știam ce să fac.
Dispăruse de 21 de ani când m-au găsit pe mine.
Nu puteam să aștept la calculator să-mi verifice ADN-ul și să o identifice.
Așa că am luat legătura cu poliția și cu agenția pentru adopții.
Nu mi-au spus numele de adopție al fiicei mele
și nici de unde dispăruse.
Dând-o spre adopție, nu mă puteam implica. Nu puteam să spun: „E fiica mea.”
Nu aveam dreptul să fac asta.
Așa că am decis să o caut singură pe fiica mea.
Știam doar ziua ei de naștere.
I-am spus lui Eddie
să caute pe internet un copil dispărut născut aproape de ziua ei.
În zece minute am găsit o fată dispărută născută la aceeași dată ca fiica ei.
23 iunie 1974.
Era prima pe lista de persoane dispărute
a Poliției Statului Michigan.
Eu o numisem Alexis Miranda Badger.
Am aflat că numele îi fusese schimbat în Aundria Michelle Bowman.
Și am aflat că locuia în Hamilton, Michigan.
DISPĂRUTĂ ȘI ÎN PERICOL AUNDRIA BOWMAN
Uitându-mă la ea, mi-am zis: „Nu cunosc această persoană.”
Eu țin minte un bebeluș.
Dar când m-am uitat la ochii ei…
Seamănă cu mine. E a mea. Fetița mea.
M-am uitat pe internet, încercând să o găsesc.
N-am găsit-o niciunde. Nici pe ea, nici pe părinții adoptivi.
Nimic.
Am decis să creez o pagină de Facebook numită „Găsiți-o pe Aundria M Bowman”.
Știam că se mai caută între ei tinerii care au fost împreună la liceu.
Îmi suflec mânecile ca să lucrez.
De ce nu se încarcă?
La început, nu știam nimic despre calculatoare.
„Bun-venit, dragi membri!
Dacă ați fost buni prieteni cu Aundria, am vrea să ne auzim.
Vă rog să ne scrieți un mesaj privat pe această pagină de Facebook. Mulțumesc.”
Brusc, totul a început să se miște.
O ȚIN BINE MINTE PE FIICA TA.
BUNĂ! MĂ NUMESC JOHN.
O CUNOȘTEAM PE FIICA TA.
FĂCEAM MUZICĂ CU EA ÎN CLASA A NOUA
MERGEAM CU ACELAȘI AUTOBUZ ȘCOLAR
MĂ ÎNTREB MEREU UNDE E
Am contactat-o imediat pe Cathy pentru a-i da mai multe informații.
Aundria a fost adoptată de Brenda și Dennis Bowman.
Familia noastră o iubea enorm.
Brenda e verișoara soțului meu.
Am fost la aceeași școală împreună în Muskegon, Michigan.
Brenda era mai tăcută
și mai retrasă.
Brenda și Dennis s-au cunoscut când ea era în liceu.
Și s-au îndrăgostit.
A fost, probabil, primul iubit al Brendei.
Da. Când ea a absolvit liceul, Dennis era în Marină.
Înainte să plec în armată,
am întrebat-o pe Brenda,
pe care o cunoșteam de un an:
„Când termin instrucția
și vin în permisie, te măriți cu mine?”
Știam că ea e aleasa încă de când am cunoscut-o.
Ne-am căsătorit în '71.
Și el a ajuns în San Diego.
Am locuit acolo șase luni.
Îmi puteam alege locul de muncă.
Am venit în Norfolk, Virginia.
Încercau să facă copii.
În perioada aceea, mi-au spus că aveam uterul dublu.
„Șansele să rămâi însărcinată sunt foarte mici.”
Atunci am depus actele pentru adopție.
Și ne-a luat…
nici nu mai știu câți ani.
Asistenta socială a sunat într-o dimineață
și ne-a spus că au un copil de cinci luni pentru noi.
A sunat iar a doua zi, zicând că făcuse o greșeală.
Am zis: „Nu ne mai dați copilul? Ea a zis: „Are zece luni.” Am zis: „Bine.”
Și am adoptat-o pe Aundria.
Nu puteam să fac copii, iar adopția a fost un miracol.
A fost mereu fata lui tati.
Era cel mai drăguț copil din lume.
Da, Aundria era o dulceață.
A fost un dar de la Dumnezeu
pentru acest cuplu care nu putea face copii.
Brenda și Dennis s-au mutat din Virginia înapoi în vestul statului Michigan.
Comunitatea din Hamilton e mică.
Hamilton e un oraș liniștit,
aproape de Holland.
Era un oraș ferit de pericole.
Aveai benzinărie, nenumărate biserici, școală și o băcănie.
Pe scurt, așa arăta Hamilton pe vremuri.
Ca în orice orășel, toți știau ce faci.
Și trebuia să mergi la biserică.
Dacă încălcai această normă, erai privit altfel.
Brenda și Denny mergeau duminica la biserică. Erau profesori de catehism.
Și își doreau o familie cât mai mare.
Ani de zile mai târziu, mă simțeam rău întruna.
Denny a venit de la serviciu cu un test de sarcină.
Am zis: „Da, sigur. Avem o fiică adoptivă de 13 ani.”
M-am trezit în toiul nopții și am zis să fac totuși testul.
Și am rămas…
Știu că era weekendul de Ziua Tatălui, fiindcă am zis: „Trezește-te, tati!”
Aundria a fost foarte fericită când s-a născut Vanessa.
Minunat! Acum aveau copii.
În 1989, Aundria era la liceu.
Liceul nostru era mic.
Ne știam între noi, ca toată lumea din oraș.
Erau diverse bisericuțe, sportivi, creștini,
copii care fumau iarbă
și copii nepopulari, nebăgați în seamă.
Pe mine nu mă băga nimeni în seamă.
Doamne, ce coafuri urâte erau în anii '80!
Mă spălam pe cap cu o seară înainte,
mă dădeam cu fixativ, îmi tapam părul și îl ondulam,
dădeam iar cu fixativ și dimineață repetam figura.
Aveam părul cât casa. Era îngrozitor.
Te distrai cu Aundria.
Țin minte că mergeam la ea
și ascultam în camera ei Cyndi Lauper și Madonna.
Ne închideam în cameră, dădeam radioul la maximum și dansam.
Și cântam „Girls Just Want to Have Fun”.
Aundria era foarte sociabilă. În general, căuta compania celorlalți.
Era haioasă.
Țin minte că stăteam de vorbă la școală.
Îmi amintesc zâmbetul ei.
Mi-l amintesc.
Făcea mereu eforturi să fie pe placul celor din jur.
Era cameleonică, își adapta discursul în funcție de persoana cu care vorbea.
E posibil ca asta să-i fi cauzat probleme în relațiile cu ceilalți,
fiindcă se străduia mereu să-și schimbe comportamentul în funcție de ceilalți
ca să se facă plăcută.
Voia să fie plăcută, ca orice adolescent.
Era o adolescentă ca oricare alta.
Nu avea note bune.
De câteva ori a vorbit urât cu profesorii.
Era o adolescentă obișnuită.
Dar când avea 12-13 ani,
parcă cineva ar fi apăsat pe un buton.
Dintr-odată, a fugit de acasă.
Lua droguri de la colegi de școală.
Fura din magazine, mințea.
Într-o zi, s-a supărat pe soția mea și a spart cu pumnul geamul de la ușă.
O duceam să discute cu tot felul de terapeuți.
- În ziua în care a dispărut Aundria… - Da?
Ce s-a întâmplat?
Denny a dus-o la școală în dimineața aceea. Repeta cu fanfara.
Apoi, s-a dus să o ia.
Aundria a fost foarte tăcută cu noi.
Apoi, m-am dus la serviciu. Lucram în tura a doua la Lincolnshire.
Am împachetat fetița și am luat-o cu noi,
ca Aundria să nu spună că nu și-a făcut temele
fiindcă a avut grijă de ea.
Denny m-a lăsat la serviciu.
Când am venit acasă,
am intrat pe ușa din față.
Era descuiată.
Am pus fetița pe canapea.
M-am dus la etaj.
Am strigat-o pe Aundria.
Ușa dormitorului nostru, care fusese încuiată, era larg deschisă.
Aveam niște sacoșe pentru scurte călătorii.
Era un set, iar una a dispăruse.
Ne luaserăm banii din impozitul pe venit.
O parte erau la bancă, iar restul erau într-un plic.
Îi țineam ascunși în dulap.
Îi luase ea.
Luase și mărunțișul din pușculița fetiței.
Și își luase haina mov.
Am sunat imediat la poliție și am anunțat că mi-a dispărut copilul.
Poliția a venit și am dat o declarație.
Dispăruse.
ALLEGAN, BIROUL ȘERIFULUI SUMAR
AUNDRIA NU ERA ACASĂ LIPSEAU DIVERSE OBIECTE, PRECUM ȘI 100 $
În primele zile după ce Aundria a fost dată dispărută,
oamenii erau preocupați de soarta ei.
Am tot căutat-o.
Am împrumutat mașini de la oameni
și am căutat-o noaptea prin Holland, ca să nu ne recunoască mașina.
S-a raportat că a fost văzută prin Holland și în apropiere.
Primeam informații că fusese văzută la parcul de role sau la băcănie.
Un prieten de familie a zis că a văzut-o la coadă la magazin,
că avea părul decolorat
și că a avut impresia că e însărcinată.
Unii declaraseră că lucrează în industria pentru adulți în Indiana.
Îmi amintesc că am auzit că a fugit la stația de camioane,
că a convins un camionagiu să o ia cu el
și că locuia în altă parte.
Varianta oficială era că fugise de acasă.
Nu existau alte piste pentru a continua ancheta.
Nu aveam niciun indiciu, nu știam ce să căutăm.
Ancheta se împotmolise.
Plecam de la serviciu la 23:30
și umblam pe străzi căutând-o.
Până într-o zi când Denny mi-a zis: „Oprește-te!
Ai un bebeluș acasă. Trebuie să încetezi.”
Eram doi părinți îndurerați. Fiica noastră dispăruse.
Aundria a dispărut fără urmă.
Pur și simplu dispăruse.
Așa arăta când am văzut-o ultima oară.
Era drăgălașă. Avea ochi superbi. Doamne!
Mi-e dor de fetița mea.
Când am născut-o pe Alexis, fugisem de acasă.
Mama avea accese de violență.
Mă pocnise de nenumărate ori și mă săturasem să mă maltrateze,
așa că am fugit la New Orleans având doar hainele de pe mine.
Aveam 14 ani.
Am rămas însărcinată la un an după aceea.
Alexis a fugit de acasă tot la 14 ani.
Un copil fugit de acasă e văzut ca un delincvent.
Copiii fugari nu sunt căutați. Nici pe mine nu m-au căutat.
Așa că îmi era clar că, în anii '80, poliția nu a căutat-o pe fiica mea.
Abandonaseră cazul cu ani în urmă.
Doar un detectiv amator din California
a convins poliția, în 2010, să redeschidă cazul lui Alexis.
Trecuseră 20 de ani.
Carl a schimbat soarta anchetei.
Mă ocup de cazuri de persoane dispărute și neidentificate din 2009.
Era un site numit „Websleuths”, dedicat cazurilor nerezolvate,
dar mai ales cazurilor în care existau cadavre neidentificate.
Detectivii amatori puteau colabora online pentru a rezolva aceste cazuri.
Când am început să implic, am constatat
că niciunul dintre site-urile dedicate persoanelor dispărute
nu avea o metodă eficientă de a căuta prin toate cazurile.
Așa că am decis să fac un tabel cu numele persoanelor dispărute.
Când am terminat, erau aproape 19.000 de nume.
Sunt contabil, deci mă pricep la tabele.
Și am reușit să rezolv câteva cazuri de persoane dispărute din diverse state.
La început, m-a cam speriat. Cum devii pasionat de așa ceva?
Te gândești la cadavre. Zici: „Oare cine o fi fost?”
Și faci pe detectivul de acasă.
Dar Carl a fost un fel de catalizator
care a pus totul în mișcare.
Uite-o!
E fotografia post-mortem a cadavrului neidentificat din Racine.
DATA NAȘTERII - NECUNOSCUTĂ
Am dat peste un caz din 1999 din Racine, Wisconsin.
E o crimă brutală, care i-a marcat pe anchetatori.
…poliția a găsit cadavrul unei femei mutilate.
…într-un lan de porumb la marginea drumului în Racine.
Cadavrul prezintă urme de agresiune sexuală.
Cine e făptașul și cine era victima?
Am început să mă uit prin tabelul meu.
Să vedem dacă avem un nume de femeie,
poate din Wisconsin, Michigan sau Illinois.
Ar trebui să fie cineva care s-a născut la începutul anilor '70.
Folosind aceste filtre, am identificat 13 cazuri.
A doua pe listă e Aundria Michelle Bowman.
Aundria Bowman fusese dată dispărută în Hamilton, Michigan, în 1989.
Cadavrul neidentificat a fost găsit în Racine, Wisconsin, în 1999.
Aundria avea 14 ani când a dispărut,
iar cadavrul din Racine avea 20 de ani.
Vârsta se potrivea.
Așa că am făcut un portret-robot.
Aundria Bowman și victima din Racine au multe trăsături asemănătoare.
În primul rând, seamănă la nas.
Aundria are nasul lung cu vârful rotund.
Dacă ne uităm la hartă,
vedem că Holland e de partea cealaltă a Lacului Michigan față de Racine.
Am contactat Departamentul Șerifului din Racine.
M-au pus în legătură cu detectivul care s-a ocupat de caz.
I-am zis: „E o fată dispărută din Holland, Michigan,
care ar putea fi victima neidentificată din Racine.”
Îmi doream să aflu ce i s-a întâmplat,
dar mă îngrozea gândul că era posibil…
să fi fost ucisă și aruncată în șanț.
Dar până la urmă, după trei ani,
mi-au comparat ADN-ul cu cel al victimei din Racine.
Bun.
„Să se noteze…”
Doamne!
Nu era ea.
Rezulta că nu e fiica mea. Nu era Alexis.
M-am simțit ușurată. A fost foarte ciudat.
Te aștepți la o veste îngrozitoare, iar când nu se adeverește, ești ușurat.
Dar însemna și că trebuia să o iau de la început.
Eram hotărâtă să o caut în continuare și să o găsesc.
M-ar fi respins și pe bună dreptate.
Dar măcar aș fi știut că e în viață.
Detectivul Haverdink m-a sunat și mi-a zis: „Investigăm. Nu vom renunța.”
Aveam speranțe.
SEDIUL ȘERIFULUI ȘI PENITENCIAR, ALLEGAN
Fusesem la aceeași școală ca Aundria.
Eram cu un an mai mare ca ea.
La școală nu se vorbise deloc despre dispariția sau fuga ei de acasă.
Aveam sentimentul că vrea să rezolve cazul.
Nu făcea parte dintre cei care ignoraseră cazul în anii '80 și '90.
Cazul Aundriei Bowman a fost nerezolvat timp de 20 de ani,
așa că am format o echipă cu scopul de a-l elucida.
Am vrut să abordăm cazul dintr-o altă perspectivă.
Ditamai dosarul!
Am contactat familia Bowman.
I-am anunțat că am reluat ancheta
și că încercăm să progresăm.
- Bună dimineața! Mă numesc Todd. - 'Neața!
Dennis.
Îmi pare bine, domnule.
Suntem de la poliția din Wayland.
Știm că e un caz foarte vechi,
dar vrem să aflăm ce s-a întâmplat ca să vă găsiți liniștea.
- Liniștea? Asta nu se poate. - Da.
Să trecem la treabă!
- Da. - Găsiți-mi fiica!
Da, asta ne dorim și noi.
Am contactat-o și pe Cathy, mama biologică.
Și ea era foarte hotărâtă să-și găsească fiica.
Știam că a vorbit cu Carl Koppelman. A creat și niște pagini de Facebook.
Și o contactaseră câțiva prieteni de-ai Aundriei,
cu care am fost coleg de școală.
Așa că am discutat cu Cathy și Carl Koppelman
să văd ce informații aveau,
să aflu dacă descoperiseră ceva ce ne putea ajuta să rezolvăm cazul.
M-am bucurat că nu trebuia să investighez de una singură.
Știam că, dacă nu mă dădeam bătută
și îmi dedicam toată energia paginii de Facebook pe care o creasem,
urma să sară iepurele de undeva.
Apoi, a apărut Metta.
Am contactat-o pe Cathy Terkanian pe 11 mai 2013.
I-am scris: „Vreau doar să-ți spun că, în septembrie 1989,
am fost răpită de la benzinăria Windmill din sudul orașului Holland.”
Și cred că există o legătură între poveștile noastre.”
Am mers acasă după școală și am cerut voie să merg la o prietenă,
ceea ce făceam des.
Mergeam de obicei pe jos. Credeam că e un cartier sigur.
Mama a zis că nu mă lasă, dar eu am insistat.
A zis: „Bine. Sună-mă când ajungi!” Și apoi… Da, asta a fost.
Aveam șase ani.
Aici era benzinăria Windmill. De aici m-a luat cu mașina.
Mergeam pe aici și m-a văzut.
A venit și a parcat aici, pe trotuar.
A zis: „Mama ta mi-a spus să-ți arăt niște căței într-un hambar. Mergem acolo.”
Eram foarte aproape de el. M-a prins și m-a suit în camioneta lui roșie.
După ce am mers o vreme, am întrebat: „Ăla e hambarul?”
Abia așteptam să văd cățelușii.
A zis: „Nu, ajungem imediat.” Și am mers mai departe.
Într-o intersecție era un polițist și mi-a zis să mă întind.
Apoi, a început să-mi așeze părul după ureche și să mă mângâie pe obraz.
A fost foarte drăguț la început. Credeam că e de treabă.
Doar o știa pe mama.
Apoi, și-a schimbat comportamentul.
A tras pe dreapta.
A coborât și a luat o frânghie din spate.
Apoi a venit și m-a prins de gât și m-a târât în pădure. Am început să țip.
M-a dezbrăcat până la piele și mi-a legat puloverul de gură ca să tac.
Am totul viu în minte.
Era deasupra mea. Și-a desfăcut fermoarul de la pantaloni.
Dintr-odată, a început să latre un câine.
Lătratul părea să vină de aproape.
Era un camping aproape,
deci cred că a presupus că erau oameni în preajmă cu câini.
Așa că s-a ridicat, a fugit și m-a lăsat acolo.
ȘERIFUL DIN OTTAWA
M-a agresat sexual.
Am reușit să mă dezleg și am fugit până la drum dezbrăcată.
Apoi, cineva a sunat la 911.
În seara aceea, am vorbit cu un portretist și i-am dat cât de multe detalii am putut.
Dar nu l-au prins.
Îl caut de când aveam șase ani.
Voiam să mă asigur că nu va agresa și alte fetițe.
Apariția internetului m-a ajutat să-mi schimb strategia.
Am început să mă uit după persoane dispărute în Michigan,
dar mai ales în Hamilton și lângă Holland.
Urmăream diverse piste, încercând să fac legături între cazuri.
În 2013, am scris pe pagina de Facebook.
Mi s-a părut ciudat
că Aundria Bowman a dispărut în același an ca mine și în aceeași zonă.
Asemănările dintre cazurile noastre
m-au făcut să cred că cel care mă răpise ar fi putut să o răpească și pe ea.
Am început să citesc mai mult despre cazul ei.
Apoi am văzut o poză cu Dennis Bowman, tatăl ei adoptiv.
Doamne!
Arăta exact ca tipul care mă răpise.
Eram îndurerată și îngrozită.
Era vorba de tatăl adoptiv al fiicei mele.
Era foarte…
Am făcut multe cercetări împreună cu Metta și Carl.
M-a răpit de la benzinăria Windmill.
Mirosea urât, ca un mecanic. Mirosea puțin și a vopsea.
Dennis Bowman era angajat în portul Macatawa.
Era tâmplar și lucra pe iahturi în port.
Deci Dennis a lucrat peste drum.
Și era puțin după ora 15:00. Părea că tocmai ieșise de la lucru.
Iar drumul trecea chiar pe lângă casa lui,
destul de aproape de campingul lângă care m-a dus.
Mergea la biserică pe strada de pe care m-a răpit.
Camioneta roșie cu care am fost răpită era veche și ruginită.
Încercam să aflăm dacă conducea o camionetă roșie
și am întrebat o rudă de-a lui Dennis, care ne-a zis că avusese una exact așa.
Ne-a dat chiar și o poză cu camioneta lui.
Seamănă foarte mult cu camioneta cu care am fost răpită.
Era exact cum a descris-o Metta.
Erau prea multe coincidențe.
Și când i-am auzit vocea…
Am sunat imediat la poliție și am anunțat că mi-a dispărut copilul.
M-au trecut fiorii. Vocea îți rămâne în cap.
E posibil ca fata mea să fi dispărut din cauza lui Dennis Bowman?
Nu știu cum să mă exprim frumos. Dennis era altfel.
Mă făcea să mă simt inconfortabil uneori.
Nu voiam să fiu în preajma lui.
Mi-a zis că părinții ei nu o plăceau. Cred că se petreceau niște grozăvii acolo.
Aundria a dispărut fără urmă.
Doamne! Da, el e tipul.
Cine naiba a adoptat-o pe fiica mea?
Toată situația asta aduce cu o casă cuprinsă de flăcări.
Pot să trec pe lângă casă și să nu mă uit la cei care strigă după ajutor
sau pot să mă arunc în flăcări cu riscul de a mă arde.
Eu m-am aruncat în flăcări.
Și nu voi ieși până când nu se rezolvă.
Mi-am dat seama că trebuie să merg în Michigan.
A trebuit să merg în locul de unde a dispărut Alexis.
Prima oară am fost în Michigan în 2013.
Acum e a cincea oară când mergem în Holland.
Dar suntem capabili să ne suim la volan
și să mergem unde e nevoie până când vom afla ce s-a întâmplat.
Noroc că l-am avut alături pe Eddie!
Nu mi-a cunoscut fiica.
Sincer, dacă nu l-aș fi întâlnit pe Ed, nu aș fi venit să o caut pe Alexis,
fiindcă nu aș fi avut parte de o asemenea iubire necondiționată.
Mă simt iubită.
- Bună! Mă bucur să te văd, Cathy! - Carl Koppelman!
Mă bucur să te revăd. Și pe tine, Ed.
- Da. - Salut, Carl!
Ne-am dus în Michigan cu Carl de câteva ori în ultimii zece ani.
Totul mi se pare ireal, dar am venit exact cu cine trebuie.
Cu detectivul meu și omul meu de bază.
- Sistemul ei de sprijin. - El e omul meu.
Făcusem cercetări mai ales prin Facebook,
dar nu poți afla toate detaliile dacă nu vorbești față în față cu un om.
Eu, Eddie și Carl ne-am întâlnit cu oameni care au fost de acord să ne cunoască,
pe care nu îi văzusem înainte.
Bună, Sue! Ce mai faci?
Bună!
- Mă bucur să te cunosc. - Și eu. În sfârșit!
O văd pe fiica ta în ochii tăi.
Mulțumesc.
Ni te-ai alăturat ca o vrăbiuță.
Pentru că o iubim.
Vezi!
Poți să ne povestești cum o aduceau la voi acasă?
Țin minte că Aundria stătea lângă șemineu,
cam așa.
Brenda venea și zicea:
„Ai auzit ce a făcut copilul? Vrei să-ți spun ce a făcut copilul?”
Și mă gândeam: „Așa vorbești de copilul tău?”
Biata Aundria își încrucișa brațele sau se uita în sus și în jos.
Dennis era în cameră?
Da.
Părea un copil retras și umilit.
Se luau mereu de ea. Nu era un copil vesel și fără griji.
Sincer, nu vreau să aud toate astea, pentru că mă tulbură.
Dar sunt aici ca să aflu ce s-a întâmplat și asta voi face.
E cineva acasă?
Aici locuiește Michelle Timmer?
- Bună, Michelle! Eu sunt Cathy. - Bună!
- Bună, scumpo!
- Jennifer! - Bună! Ce mai faci?
Mulțumesc, bine.
- Tu ești Kim? - Da.
- Bună! Ce faci? - Îmi pare bine.
Îmi face bine să-i cunosc pe prietenii lui Alexis.
- Eu îi zic „Alexis”. - E în regulă. Înțeleg.
Îmi pare rău că vă fac pe amândouă să retrăiți acele momente.
E în regulă.
Țin minte că ea era în clasa a noua, iar eu în a zecea.
Am luat autobuzul spre casa ei și când am vrut să intru în casă,
ea s-a întors și mi-a zis:
„Nu intra, așteaptă aici!”
Ea a intrat, iar taică-său a început să se țină după ea prin casă
și să țipe la ea.
A rupt-o la fugă, iar el a apucat-o de picior și ea a căzut.
M-am uitat pe geam, dar nu o mai vedeam.
Nu puteam… Auzeam cum țipau la etaj.
Apoi, am întrebat-o la școală ce s-a întâmplat
și a zis că s-a dus după ea la etaj și a bătut-o fiindcă întârziase acasă,
ceea ce nu era deloc adevărat.
M-am dus în vizită la ea acasă
și îmi amintesc că la cină părinții ei au mâncat hamburgeri.
Eu și Aundria am avut voie să mâncăm doar sendvișuri cu rămășițe.
Erau doar două bucăți de pâine cu ketchup, muștar și sos picant.
Doar asta avea voie să mănânce.
- Aundria ți-a zis asta? - Da.
Dennis a dat ocol mesei și a pocnit-o atât de tare, încât era să o dărâme.
Aundria a început să plângă în hohote.
Brenda stătea acolo și nu spunea nimic.
Hrănea în continuare copilul.
Se purta de parcă nu se întâmplase nimic.
Orice s-ar fi întâmplat, se săturase, așa că a venit cu mine cu autobuzul.
Ai mei erau plecați. Am urcat în camera mea.
A rămas în camera mea, se ascundea de părinții ei adoptivi.
A stat la mine vreo patru zile.
Îi aduceam mâncare în cameră după ce familia mea termina de mâncat.
A început să-mi spună că tatăl ei adoptiv venea noaptea în camera ei
și o forța să întrețină relații sexuale.
E traumatizant să auzi așa ceva la 13 ani.
Nu știam cum să reacționez, dar am sfătuit-o să spună cuiva.
A doua zi ne-am întors la școală.
M-am dus cu Aundria direct în biroul directorului
și am vorbit cu cei de acolo despre ce se întâmpla cu ea.
Sunt mândră de ea. Era foarte puternică.
Era ca mine. Nu poți îndura la infinit.
Eu și Aundria ne plângeam de problemele pe care le aveam acasă.
Îmi amintesc că șeriful din Allegan venea la școală
și îi sunau și pe părinți, ca să îi cheme la școală.
Apoi, te întrebau de față cu părinții: „Ia zi, spune-ne ce se întâmplă!”
Ce puteai să spui?
Părinții tăi stăteau și se uitau la tine.
Te uitai la ei și spuneai: „Nimic.”
Iar apoi te trimiteau acasă cu ei.
Și eu am trecut prin asta.
Într-o zi, ne-am certat, iar ea s-a întors și mi-a spus:
„Tata m-a agresat.”
Iar eu i-am spus că e o minciună.
La vremea aceea, mergea la consiliere.
Ne-am dus toți trei să vorbim cu preotul.
El a vrut să vorbească mai întâi cu ea.
Apoi ne-a chemat și pe noi înăuntru.
A întrebat-o: „Ai ceva de spus?”
Iar ea a zis: „Da. Am mințit.”
I-a spus de față cu noi:
„Îți dai seama ce efect ar putea avea această acuzație asupra tatălui tău?”
A recunoscut că nu a agresat-o nimeni.
A mințit ca să iasă totul cum voia ea.
Apelați la Biserică, desigur.
Dacă e nevoie de terapie, hai să mergem la biserică!
Normal. Ce idee bună!
Implora să fie salvată.
Și toți se prefăceau că nu înțeleg.
Copiii au făcut mai multe decât adulții.
Au mințit pentru ea, i-au adus mâncare pe furiș.
Copiilor le păsa de ea.
Justiția nu a ajutat-o, ci a dat-o din nou pe mâna familiei.
Ce spune asta
despre cum ar reacționa Brenda dacă s-ar întâmpla ceva cu fiica ei,
dacă Denny s-ar comporta inadecvat și față de ea?
Acum înțeleg retrospectiv
ce se întâmpla pe vremea când stătea lângă șemineu.
Aundria încerca să spună tuturor, dar nimeni nu o asculta.
Dar nouă nu ne-a spus niciodată nimic.
Probabil s-a gândit că nu are rost, că nu o vom crede.
Mi se rupe inima.
Am încurajat-o să plece de acasă ca să scape de această situație.
Nu voia să-și lase sora acolo. A zis: „Nu, trebuie să am grijă de ea.”
Pe atunci, erau la modă niște mape.
Aundria ținea poze cu sora ei în mapă.
Avea grijă de ea tot timpul. O adora. O schimba, o hrănea cu biberonul.
Și îi era frică să își lase surioara singură acolo.
Și ne-a spus că…
Scuze! E foarte trist.
- Înțeleg. Îmi pare rău. - Ne-a spus…
că urma să plece când creștea Vanessa și să-și caute mama biologică.
Cred că a fugit de acasă și a trăit undeva
departe de familia adoptivă.
Era probabil fericită că a scăpat și ducea o viață mai bună.
Știind cât de mult își dorea să fugă, cred că a fost mai bine pentru ea.
Brenda ne-a sunat să ne spună că Aundria a fugit de acasă.
Mie nu mi-a zis că a luat bani de acasă.
- Nu? - Sau… Nu.
Am întrebat-o dacă a luat ceva cu ea, dacă și-a luat hainele sau poșeta.
A zis că nu a luat absolut nimic, nici poșeta, nici trusa de machiaj.
L-am întrebat pe Craig dacă nu i se pare ciudat.
Am întrebat-o pe Brenda la telefon:
„Și Denny ce zice despre toate astea?”
Da.
A zis: „Nu putem vorbi despre asta, fiindcă ne certăm de cum aduc vorba.”
Comportamentul lui mi s-a părut dubios și m-am simțit obligată să anunț poliția.
Am zis: „Sun în legătură cu dispariția Aundriei Bowman.
Cred că ar trebui să-l supravegheați pe Dennis Bowman.
Aundria a dispărut în condiții ciudate.
Vreau să lămuriți situația.
Credeam că adopția se bazează pe o selecție riguroasă.
Și iată peste cine a dat!
E strigător la cer.
A retrăit tot chinul din tinerețe.
După ce am dat-o pe Alexis spre adopție, m-am gândit mult timp la sinucidere.
Asta mi-a făcut adopția, de asta nu am copii.
Mi-a lipsit curajul.
Dacă aș fi fost în stare să o cresc pe Aundria,
dacă aș fi avut parte de sprijin, ar fi trăit acum.
Mă urăsc pentru asta. La naiba! Scuze!
Am crezut-o pe mama. Mi-a zis că va avea o viață frumoasă.
Scuze!
E greu să-ți fie spulberate toate iluziile.
Trebuie să accept consecințele faptelor mele. Și… mi se rupe inima.
Dacă Alexis a pățit ceva, nu voi putea să mi-o iert niciodată.
Legea privind libertatea de informare e o lege despre care am aflat de la Carl.
Conform acestei legi, dacă completezi un formular
și le dai mulți bani,
ei îți trimit un dosar întreg.
Eu am cerut informații despre Dennis Bowman.
Când am aflat despre trecutul lui Bowman, nu mi-a venit să cred.
BIROUL ȘERIFULUI GRAND HAVEN, MICHIGAN
Fusese la pușcărie de două ori.
Prima oară a fost arestat pentru violare de domiciliu și urmărirea unei colege.
Când l-au prins, i-au percheziționat casa
și au găsit o geantă de voiaj care conținea lenjeria femeii respective,
masca cu care s-a deghizat și o pușcă cu țeavă scurtă, ilegală.
În final, a făcut doar un an de închisoare pentru asta.
În 1980, l-au arestat pentru săvârșirea unei infracțiuni cu violență.
Pe 23 mai 1980 avea 31 de ani.
Bowman a atacat o adolescentă
pe Lakeshore Drive, lângă Kirk Park, în Holland, Michigan.
Avocatul a întrebat-o ce s-a întâmplat mai întâi.
Femeia a răspuns: „Mi-a zis să cobor de pe bicicletă și să o iau spre pădure.
Apoi am văzut pistolul. A țipat din nou la mine și a tras în direcția mea.
A zis: «Coboară dracului de pe bicicletă și ia-o spre pădure!»
A tras cu arma spre piciorul meu și am văzut cum a zburat pământul.
Mi-a spus că îmi zboară creierii
și ținea îndreptată arma spre mine.
M-am întors și am văzut o camionetă mergând spre sud.
Am fluturat brațele, încercând să fac șoferul să oprească.
Mi-am aruncat bicicleta în spatele camionetei.
Femeia de la volan a deschis ușa și m-a lăsat să urc.”
Când a fost prins, a spus poliției:
„Dați-mi drumul! Trebuie să merg să-mi iau fiica de la școală.”
A mers direct la proces?
A fost acuzat inițial de tentativă de omor
și apoi și-a recunoscut vinovăția pentru atac și tentativă de viol.
Asta e opinia judecătorului.
„Curtea a decis că Bowman reprezintă un pericol pentru femei dacă nu e închis.”
Pe 2.02.1981, l-au condamnat la închisoare pentru o perioadă între cinci și zece ani.
Pe atunci, Aundria avea șase ani.
M-am mutat în Kinross când a fost transferat acolo.
A avut mereu resentimente din cauza asta.
„Toți copiii știu că sunt fiica unui pușcăriaș.”
Am zis: „Nu ești singura.”
Nici nu mă gândeam să duc copilul în vizită la închisoare.
Când am aflat că mergea cu fetița la închisoare, am…
Chestia asta mi-a pus capac.
A ieșit din închisoare pe 31 ianuarie 1986.
Aundria avea atunci 11 ani.
Am fost cu toții șocați că Brenda a rămas cu el,
împreună cu fetița.
Fiica mea locuia cu un bărbat liberat condiționat,
care încercase să ucidă o adolescentă.
Nu avea cine să-mi protejeze fiica.
Părinții ei nu erau oameni buni.
Gândiți-vă la trecutul lui!
Eram deja convinsă că Dennis i-a făcut ceva lui Alexis.
Eram sigură că a ucis-o.
Alexis se plânsese că Dennis o agresează, iar Brenda știa, dar nu îi păsa.
Voia să-i închidă gura.
Trebuia să dovedesc că a ucis-o.
Dacă trebuia să exagerez ca să mișc lucrurile, așa aveam să fac.
Urma să dau de pământ cu oricine și orice.
De zece ani, merg cu Carl la Conferința pentru persoanele dispărute în Michigan.
Familiile persoanelor dispărute se întâlnesc aici în fiecare an
și povestesc ce s-a mai întâmplat.
Povești oribile.
Bună! Mă numesc Mary Berlin. Sora mea a dispărut.
Am o rudă dispărută, Richard Hitchcock. A dispărut în 1990.
Mulțumesc celor prezenți și tuturor celor care vin an de an.
E un sistem de sprijin. Vorbești cu oamenii ăștia o dată pe an.
E îngrozitor să aștepți și să cauți pe cineva drag timp de 32 de ani.
Uneori, simt că ar fi mai ușor să descopăr că a murit
decât să mă întreb întruna unde e.
A doua oară am fost în Michigan cu Carl în 2013.
Am întârziat puțin. Se așezaseră deja.
M-am așezat și Carl a zis…
„Uite-o pe Brenda!” Am înlemnit.
Luasem carnetul cu mine
fiindcă mă gândeam că Cathy va fi acolo și urma să mă întâlnesc cu ea.
Voiam să îi arăt poze.
Am spus: „Astăzi are două mame aici.
Vreau să-ți mulțumesc că ai venit, Cathy.” Asta e tot ce am zis.
M-am ridicat și am zis: „Spune-le și lor ce a făcut soțul tău!”
Dintr-odată, toată lumea s-a speriat și a început să se agite.
Umblasem toată dimineața cu o cafea în mână.
Dacă aș fi avut-o la îndemână, i-aș fi aruncat-o în față.
A început să fluture mâna ca și cum ar fi pălmuit-o.
Am făcut circ ca la Jerry Springer.
S-a purtat ca o scorpie.
A început să țipe.
Zicea că soțul meu a fost la închisoare și că asta îl face un monstru.
Că el a ucis-o, iar eu am stat cu mâna în sân.
Nu suntem genul ăla de oameni.
Îmi ieșisem din fire. Nu puteam vorbi, dar puteam să țip.
Carl a început să vorbească.
M-am ridicat și m-am prezentat.
Cathy avea o pancartă pe care scria „Găsiți-o pe Aundria Bowman”.
Stătea în spatele meu cu pancarta sus.
Carl a zis: „Ei susțin varianta lor, dar există o variantă mai credibilă.”
Toți se uitau întrebători la Brenda: „Care e varianta cea mai credibilă?”
A început să țipe și să bată câmpii.
Am zis: „Carl, aveam de gând să vorbesc cu ea azi,
dar nu și dacă se poartă așa.”
Brenda părea supărată. A zis: „Bine că soțul meu nu e aici!”
Zic: „Ce ai vrea să spun? I-am văzut cazierul.
A fost închis cinci ani
pentru tentativă de viol sub amenințare cu arma.”
Ce ai vrea să credem?”
Răspunsul ei a fost:
„N-am uitat ce a făcut, dar l-am iertat. Iar căsătoria e sfântă pentru mine.”
Simțeam că nu mă mai pot controla, așa că am ieșit din cameră.
M-am dus și am luat o lumânare.
Am aprins-o. Și m-am gândit: „Cine e o mamă mai bună?
Să nu vrei nici să vorbești despre fiica ta?”
Nu puteam sta în aceeași cameră cu ea.
M-am dus în mașină și am țipat cât am putut.
Carl a suportat multe din partea mea. Eu sunt ca focul, el e ca gheața.
Te ajută să-ți păstrezi sănătatea mintală
când ai pe cineva care te suportă
când simți că îți pierzi mințile.
Când îți duci viața gândindu-te întruna la cineva dispărut,
ai un plan stabilit.
Mă mișc încet, dar sunt de neoprit.
Vorbești cu lumea din oraș, cu cei pe care îi cunoștea.
Unii spun că era o rebelă.
Da, eu o văd pe Alexis ca pe o rebelă.
Nu voia să fie ca toți ceilalți.
Era independentă.
- E sânge din sângele meu. - Da?
Asta am făcut eu și Carl în acei zece ani. Am vorbit cu toată lumea.
Dennis ne-a simțit prezența.
Știa că îl încolțim.
Ea a reușit să schimbe direcția în care s-a îndreptat ancheta.
Prima oară când am văzut un poster a fost când ai pornit tu chestia asta.
Nu îi uiți fața.
A moștenit de la tine ochii și forma feței.
Semăna mult cu tine.
- Mulțumesc. - Cu plăcere.
Faptul că vorbim cu oameni care o cunoșteau pe Alexis
o face să pară mai reală.
Nu e doar o poză de pe un afiș.
Ești frumoasă. Vino încoace!
M-am apropiat imediat de Metta.
Știu că a răpit-o când era o fetiță de șase ani.
A fost un imbold pentru mine.
Eram deja motivată de furie,
dar când am cunoscut-o pe Metta, am devenit și mai motivată.
A fost ceea ce ne-a legat.
E o legătură sufletească între noi.
E ca o mamă pentru mine.
O iubesc și cred că nimic din toate astea nu s-ar fi întâmplat fără ea.
Așa. Acum va…
- Mergem mai întâi la liceul din Hamilton? - Nu, la casa lui Bowman.
Bine.
Eu și Carl ne suiam în mașină
și mergeam în toate locurile în care a trăit Bowman,
încercând să găsim ceva care să dovedească
că Dennis Bowman mi-a ucis fiica.
Uită-te în dreapta, unde era înainte casa lui!
Da.
Chiar aici.
Aici era casa în care locuia Alexis, dar a fost dărâmată.
Dennis și Brenda s-au mutat unde locuiesc acum
la puțin timp după dispariția lui Alexis.
E destul de aproape de prima casă.
Era ciudat că s-au mutat de acolo.
Ne-am gândit: „Dacă se întorcea?
Unde s-ar fi dus?”
Aici.
Asta e casa.
Soții Bowman locuiesc acolo.
E cineva acasă.
Oprește peste drum, Carl!
Tu o lansezi, eu țin de șase.
Bine.
Dacă vede cineva și se întreabă ce facem,
Carl ar putea să îngenuncheze și să mă ceară de soție.
Hai să ridicăm drona!
Da.
Haide, micuțo! Uite-o! Așa.
Toate probele îl indică pe Dennis.
Eram sigură.
Și începea să mă obsedeze curtea lui Dennis Bowman.
Acum transmite.
- Du-o în locul ăla! - Da.
Mă faci să mă bucur, omule.
Asta e curtea lui Dennis Bowman.
De pe Google Earth, am început să privesc proprietatea familiei Bowman.
Și era ceva în spatele acelei case care mă făcea curioasă.
În prima poză, din 2011, apărea o formă ovală. Apoi a dispărut.
Și apoi era doar terenul.
Pare că e ciment acolo.
Dar uită-te aici, Carl! E ceva acolo.
Ce e aia?
De ce se tot schimbă partea aia?
Ce înseamnă asta?
Probabil ascunde ceva, dar ce ascunde?
Fiica mea e în curtea aia din spate.
Mă îndoiesc că i-a pus rămășițele acolo,
fiindcă locuia în altă parte când a dispărut Aundria.
Exista o zonă împădurită vizavi de casa unde locuia familia Bowman la acea vreme,
deci cea mai probabilă concluzie este că, dacă el a ucis-o, i-a luat cadavrul
și l-a aruncat în acea zonă împădurită.
Și Cathy tot spunea: „Nu, e îngropată în curtea lui.”
Dar nu pare plauzibil să o fi ucis
și apoi, după cinci sau șase luni, să-i fi pus cadavrul în curte.
Dar ea e convinsă.
Fiica mea e acolo.
Dacă vii aici…
Acolo. Probabil la vreo șase metri în spatele casei lui.
Nu i-am spus că e nebună sau că e o teorie ridicolă.
Am lăsat-o așa.
M-am convins că el simțea că e a lui.
Că avea dreptul să o ucidă. Și să o îngroape.
Și că avea să o țină aproape.
Poate e prea mult spus, poate e exagerat, dar se potrivește.
Dovedește-mi că greșesc, Dennis! Dovedește-mi că greșesc!
Știu ce ai făcut, Dennis Bowman.
Și știu de ce ai făcut-o.
Am sunat la poliție și am zis: „Percheziționați! Cadavrul e în curte.”
Nu poți să sapi în curtea cuiva pentru că mama are o presimțire.
Dennis Bowman era în capul listei de suspecți.
Dar nu aveam martori care să spună că a făcut ceva.
Nu știam dacă ea trăiește sau e moartă.
Când am început să ne întâlnim cu el, a fost puțin distant.
A negat permanent orice implicare.
Noi n-am avut nimic de-a face cu dispariția Aundriei.
Jur pe un vraf de Biblii.
Aundria nu a mai fost văzută și nu știm nimic despre ea de mult timp.
Presupunerea mea e că e moartă.
Eu bănuiesc asta de mult timp, dar tu nu ai dovezi.
Nu am dovezi.
Ce neajutorați s-or fi simțit, nu? Eu m-am simțit foarte neajutorată.
Dar am zis: „O să-l prind pe nenorocit.”
Și am închiriat un panou publicitar.
Urma să-i pună față în față cu problema, nu?
Era pe drumul principal, cum plecai de la casa lui Dennis.
Îl provocam.
„Știi că știu, Dennis. Știi că știu.”
Acum va ști toată lumea.
Îi doresc baftă, să miște lucrurile și să găsească răspunsuri.
E uimitor că a făcut atâtea și s-a străduit într-atât.
Îl agasam și pe Facebook.
„Karma ta negativă te va ajunge din urmă, Dennis Bowman,
și nu te va uita niciodată.”
- Nu ți-e frică să postezi așa ceva? - Nu. Niciodată.
Nu cred că Dennis Bowman are destul curaj să se ia de cineva care îi e egal.
- NU NE OPRIM - ARZI ÎN IAD
- BOWMAN A UCIS-O PE AUNDRIA - E ÎNGROPATĂ ÎN CURTE
NU CREDE CĂ MĂ OPRESC
Mai fuseseși acuzat vreodată de asta?
Nu.
Era o porcărie pe care le-o zicea tuturor.
Și încă le-o mai zice.
DISPĂRUTĂ
Au fost puse acele afișe doar ca să ne hărțuiască.
Ai dat jos vreunul?
Nu. Și eu vreau s-o găsesc.
Cathy le scria scrisori în fiecare zi.
Suna de mai multe ori pe zi.
La un moment dat, i-am sunat și a răspuns robotul telefonic.
Le-am spus câte și mai câte până când aparatul a făcut „bip”.
I-am sunat imediat înapoi, le-am mai zis.
Aparatul a făcut „bip”. Și i-am sunat iar.
„Bip”. Știți că s-au deconectat săptămâna următoare?
Cathy a fost foarte aproape de depășirea anumitor limite.
Asta ne-a făcut să facem un pas înapoi și să-i calmăm pe soții Bowman.
Brenda l-a sunat pe detectivul Haverdink.
Mi-a zis că Brenda i-a spus că va depune plângere pentru hărțuire dacă o mai sun.
N-aș numi-o hărțuire. Aș numi-o perseverență și tenacitate.
E un pitbull cu ruj.
Așa e.
A renunțat la copil și acum vine și zice:
„Bietul meu copil! Am dat-o unor monștri.”
Să probeze că nu a făcut-o, sau o să țip în gura mare tot restul vieții.
Ce o să-mi facă?
Nu vom renunța. Vom merge înainte.
KARMA E CEL MAI RĂBDĂTOR GANGSTER
SUNT HOTĂRÂTĂ SĂ O GĂSESC PE ALEXIS
D. BOWMAN DIN HAMILTON, MICHIGAN A UCIS-O PE A. BOWMAN, 14 ANI.
A ÎNGROPAT-O ÎN CURTE. SAPI? TE VEDEM!
Eram aici, în sufragerie, la un mic birou.
Era dimineață devreme
și lucram la pagina de Facebook.
Mă gândeam că nu se va mai întâmpla nimic.
A sunat telefonul și am răspuns.
Era Metta. Primul lucru pe care mi l-a spus a fost: „L-au prins.”
Mi-a scris pe Facebook un prieten al unui vecin.
A spus: „Au venit la casa soților Bowman. Sunt multe mașini de poliție în curte.”
Mi-am zis: „În sfârșit, îl vor acuza pe Dennis Bowman de uciderea fiicei mele.”
Șase polițiști m-au atacat din senin.
M-au lipit de geam și au spus că sunt arestat. Nu-mi spun pentru ce.
Nu mi-am ucis fiica. Sub nicio formă.
A plecat din viața noastră acum 31 de ani.
Habar nu avem unde e.
Nu mi-am ucis fiica.
Bună dimineața, dle Bowman! Sunt lt. Squyres, el e detectivul Smith.
- Știți de ce ne aflăm aici? - N-am nici cea mai vagă idee.
- Niciuna? - Niciuna.
Fiindcă mă așteptai.
- Îmi spui de ce am fost arestat? - Sigur, o să-ți spun.
Eu sunt cel după care ai privit peste umăr aproape toată viața, așteptând să apară.
Și iată că a apărut.
Vezi bine?
Da.
- Ca să vezi, ești polițist în Norfolk. - Exact.
Ești arestat pentru că ai ucis-o pe soția acelui pilot de vânătoare în Virginia.
V-ați pierdut mințile.
De asta suntem aici.
Subtitrarea: George Georgescu