Vi lägger ett till på elden.
-Det blir nog bra. -Ja.
Var försiktig.
Det ser bra ut.
Den här historien handlar inte om mig.
Den handlar om ett försvunnet barn.
Mitt försvunna barn.
Jag letade efter henne hela livet.
Men jag visste inte vad som hade hänt.
Hon bara försvann.
Det har varit en lång, svår resa.
För så här är det:
Min dotters fall var inte ouppklarat. Det var outrett.
Det gjorde mig ursinnig.
Men ilska är en drivkraft.
Jag behövde hitta ungen levande,
om jag så var tvungen att leta över hela världen.
Inget driver en som ilska.
Den behöver inte föda. Den behöver inte sömn.
Den kan ta kål på dig. Men vill du få nåt gjort?
Bli riktigt arg.
Jag ska få ett svar på det här.
Jag ska hitta henne.
Du får den med "naughty".
-Är det okej? -Ja.
Jag är redo.
Jag träffade Ed 1991, i baren, på gammaldags vis.
Cathy bar sjukhuskläder.
Hon jobbade som sjuksköterska i New Orleans.
Hon lämnade baren, och vi trodde inte att vi skulle ses igen.
Tre dagar senare möttes vi igen, och vi har varit tillsammans sen dess.
Hon sa upp sig, hyrde ett släp, packade ihop sina saker, tog sin hund
och körde från New Orleans till det här huset i Massachusetts.
På vägen hit stannade vi vid kapellet vid University of Virginia.
Vi var gifta tio veckor efter att ha träffats.
Det var för 32 år sen.
Vi hade varit gifta i ungefär en månad när hon nämnde att hon hade ett barn
och att hon hade adopterat bort det.
Det är hjärtskärande, att jag gjorde det, att jag lät det hända henne och mig.
Hon var den vackraste bebisen jag sett.
Hon var flintskallig
och hade vackra ögon.
Jag var 16 år 1974, när jag fick min dotter.
Jag insåg att jag skulle behöva få henne att sluta använda blöja
och lära henne att äta själv.
Jag skulle göra allt en vuxen gjorde, som jag inte visste om jag kunde göra.
Jag var väldigt sårbar, och min mamma pressade mig.
Hon sa: "Du måste adoptera bort henne.
Du kan inte ta hand om henne. Du vet inte vad du håller på med."
Jag visste inte hur jag skulle bevisa att jag var värdig henne.
Jag blev övertalad… Hon skulle få de bästa föräldrarna adoption kunde erbjuda,
om jag lämnade bort henne som bebis.
Om jag inte kunde göra nåt annat skulle jag göra det.
Hon förtjänade det.
Jag tog ett steg tillbaka…
…och lät min dotter hamna i adoptionssystemet i Norfolk i Virginia
så att hon kunde få ett bättre liv.
Hon var bara nio månader.
Under hela mitt liv… Jag tänkte alltid på henne.
Men det var en sluten adoption,
så jag visste inte vad som hade hänt.
Hon letade aldrig efter mig.
Trettiofem år senare, år 2010, fick jag ett brev från adoptionsbyrån.
Jag trodde att det skulle stå att min dotter letade efter mig.
Jag tänkte: "Wow, det händer verkligen."
SOCIALDEPARTEMENTET
Istället fick jag veta att min dotter hade försvunnit 21 år tidigare,
år 1989, när hon var 14 år.
Jag fick veta att en oidentifierad kropp hittad bredvid ett majsfält…
…kunde vara min dotters.
Jag bara… Det blev helt tomt i huvudet.
Adoptionsbyrån sa
att en inspektör hade besökt dem angående N.N.
och att de behövde mitt DNA för att identifiera henne.
FÖR ATT FÅ EN DNA-PROFIL
Så jag gav dem mitt DNA,
och de sa att jag behövde vänta ett tag.
Jag visste inte vad jag skulle göra. Hon hade varit borta i 21 år.
Jag kunde inte sitta och vänta på att de skulle verifiera att det var hon.
Så jag kontaktade polisen och adoptionsbyrån,
men de vägrade berätta vad min dotters adoptivnamn var
och var hon försvann från.
Eftersom jag adopterade bort henne hade jag ingen talan.
Jag kunde inte säga: "Det är min dotter." Jag hade ingen rätt att göra det.
Det fick mig att tänka: "Jag ska ta reda på det själv."
Jag kunde bara hennes födelsedatum.
Jag sa till Eddie:
"Leta efter ett försvunnet barn med en födelsedag nära hennes."
Jag tillbringade knappt tio minuter på sajten
innan jag hittade en försvunnen person med samma födelsedatum.
Den 23 juni 1974.
Hon stod överst på Michigan-polisens lista
över försvunna personer.
Jag döpte henne till Alexis Miranda Badger.
Jag fick veta att hennes namn hade ändrats till Aundria Michelle Bowman
och att hon bodde i Hamilton i Michigan.
FÖRSVANN I MICHIGAN I MARS 1989
FÖRSVUNNEN
När jag tittade på henne tänkte jag: "Jag känner inte den personen."
Jag kom ihåg en bebis.
Men när jag tittade på hennes ögon så…
Jag tänkte: "Hon ser ut som jag. Hon är min lilla flicka."
Jag letade efter henne på nätet.
Jag kunde inte hitta henne eller adoptivföräldrarna nånstans.
Inget.
Så jag skapade Facebook-sidan "Hitta Aundria M Bowman".
För barn som gick på high school ihop brukar leta upp varandra.
Jag kavlar upp ärmarna för att jobba.
Varför laddar den inte?
När det hela började visste jag inget om datorer.
"Välkomna, medlemmar.
Om nån av er var vän med Aundria vill vi gärna höra av er.
Vänligen skicka ett meddelande till den här Facebook-sidan. Tack."
Plötsligt började saker hända.
JAG MINNS DIN DOTTER VÄL
HEJ, JAG HETER JOHN
JAG KÄNDE DIN DOTTER
AUNDRIA VAR MED I MITT SKOLBAND
JAG ÅKTE SKOLBUSSEN MED AUNDRIA
JAG FUNDERAR ALLTID PÅ VAR HON ÄR
Jag kontaktade Cathy direkt för att ge henne mer information.
Aundria blev adopterad av Brenda och Dennis Bowman.
Vår familj älskade henne.
Brenda är min mans kusin.
Vi gick på samma skola i Muskegon i Michigan.
Brenda var tyst
och höll sig ofta för sig själv.
Brenda och Dennis träffades när hon gick i high school.
De föll för varandra.
-Det var nog Brendas första pojkvän. -Ja.
När hon gick ut high school var Dennis i flottan.
Innan jag tog värvning
sa jag till Brenda…
Vi träffades ett år innan jag tog värvning.
Jag sa: "När grundutbildningen är över,
och jag kommer hem för permission, tar du emot min ring?"
Jag visste att hon var den rätta så fort vi träffades.
Vi gifte oss 1971. Han blev stationerad i San Diego.
Vi bodde där i sex månader.
Jag fick välja tjänstgöringsort.
Vi åkte till Norfolk i Virginia.
De försökte bilda familj.
De sa att jag hade dubbel livmoder,
att chansen att bli gravid antagligen var väldigt liten.
Det var då vi började ansöka om adoption.
Det tog oss typ…
Jag vet inte hur många år.
Socialarbetaren ringde en morgon.
Hon sa: "Vi har ett barn. Hon är fem månader gammal."
Hon ringde nästa dag och sa: " Jag misstog mig."
Jag sa: "Får vi henne inte?" Hon sa: "Hon är tio månader."
Jag sa: "Okej."
Vi adopterade Aundria.
Jag skulle aldrig få några, så det var ett mirakel att få adoptera.
Hon var alltid pappas flicka.
Hon var världens raraste unge.
Ja, Aundria var en rar liten flicka,
en gåva från Gud till familjen som inte kunde få barn.
Brenda och Dennis flyttade så småningom från Virginia
tillbaka till västra sidan av Michigan.
Hamilton är ett mindre samhälle.
Hamilton är en lugn, sömnig stad…
HAMILTON BEFOLKNING: 3 620
…nära Holland.
HOLLAND BEFOLKNING: 34 024
Ingen hemskt händer i Hamilton.
Det finns en bensinstation, en massa kyrkor, en skola och en mataffär.
Det var Hamilton förr i tiden.
Det var ett småstadsliv.
Alla kände till allas affärer.
Man var tvungen att gå i kyrkan.
Om man inte tillhörde den normen såg folk annorlunda på en.
Brenda och Denny gick i kyrkan varje söndag.
De var båda söndagsskollärare.
De ville utöka sin familj.
Flera år senare spydde jag konstant.
Denny kom hem från jobbet och gav mig ett graviditetstest.
Jag sa: "Ja, säkert. Vi har en 13-årig adoptivdotter."
Jag gick upp mitt i natten och tänkte: "Jag gör det."
Och jag bara…
Det var fars dag-helg.
Jag gick till sängen och sa: "Vakna, pappa."
Aundria var extatisk när Vanessa föddes.
Jag tänkte: "Så underbart, nu har de en familj."
År 1989 gick Aundria i high school.
Vår skola var liten.
Den var sammansvetsad, precis som samhället.
Det fanns grupper med sportfånar, superkristna,
pundare och utstötta nollor.
Jag tillhörde dem som var utanför.
AUNDRIAS VÄN
Det fanns hemska frisyrer på 80-talet. Kära nån.
Man tvättade håret kvällen innan. Sen sprejade man det med hårsprej
och tuperade, lockade och sprejade det igen.
Sen gjorde man om det nästa morgon. Vi hade stora frisyrer. Det var…
Det var hemskt.
Aundria var jätterolig.
Jag minns att vi var hemma hos henne och lyssnade på Cyndi Lauper och Madonna.
Vi var på hennes rum, skruvade upp radion, dansade runt
och sjöng "Girls Just Want to Have Fun".
Aundria var definitivt utåtriktad. Hon ville bara vara bland människor.
Hon var rolig.
Jag minns att vi hängde i skolan.
Jag minns hennes leende.
Jag minns det.
Hon gjorde allt för att försöka göra en glad.
Hon var en kameleont. Hon förändrades beroende på vem hon pratade och var med.
Jag tror att det kan ha orsakat problem i vissa relationer.
För hon försökte passa ihop med en person.
Sen ändrade hon beteende och vad hon sa för att passa ihop med en annan person.
Hon ville bara passa in, precis som alla tonåringar vill.
Jag skulle säga att hon var en vanlig tonåring.
Hon var inte duktig i skolan.
Ibland käftade hon emot lärarna.
Hon var bara en vanlig tonåring.
När hon var runt 12 eller 13
var det som om nån tryckte på en knapp.
Plötsligt började hon rymma hemifrån,
ta emot droger från ungdomar i skolan,
snatta,
ljuga…
En dag blev hon arg på min fru och stack näven genom dörrfönstret.
Vi tog henne till rådgivare och så vidare.
Dagen då Aundria försvann…
-Ja? -Vad kommer du ihåg?
Denny körde henne till skolan. Hon hade en bandgrej.
Sen hämtade han henne.
Aundria var väldigt tyst.
Sen behövde jag jobba. Jag jobbade andra skiftet på Lincolnshire.
Vi tog med oss bebisen så att Aundria kunde göra läxor
och inte använda "jag passade bebisen" som ursäkt.
Denny släppte av mig.
När jag kom hem
gick jag in genom ytterdörren.
Dörren var olåst.
Jag bar in bebisen och la henne på soffan.
Jag gick upp.
Jag ropade på henne.
Dörren till vårt sovrum, som brukade vara låst, var uppbruten.
Vi hade små övernattningsväskor. Vi hade ett par, och en var borta.
Vi hade fått våra skattepengar.
Vi hade en del på banken och en del i ett kuvert.
Han hade gömt dem i sin byrå.
Hon tog det.
Hon tog all växel i spargrisen.
Och sin lila jacka.
Jag ringde polisen och sa: "Min dotter är försvunnen."
De kom ner. De kom in. De tog emot anmälan.
Hon var borta.
ALLEGAN-SHERIFFEN SAMMANFATTNING
HON VAR INTE HEMMA SAKER SAKNADES, TILLSAMMANS MED 100 DOLLAR
Dagarna efter att hon anmäldes försvunnen var folk ute och letade efter henne.
Vi letade och letade.
Vi lånade folks bilar och åkte genom Holland på kvällen
för att hon inte skulle känna igen dem.
Det fanns rapporter om att hon hade setts i Holland och i närliggande områden.
Hon hade setts på en rullskridskobana, i mataffärer…
En vän till familjen sa att de hade sett henne i kassakön,
att hon hade blekt håret och att hon kunde ha varit gravid.
Det fanns rapporter om att hon jobbade i vuxenunderhållnings-industrin i Indiana.
Jag hörde att hon tog sig till ett lastbilsstopp,
blev upplockad av en lastbilschaufför och flyttade nån annanstans.
Så det var ganska officiellt att hon hade rymt.
Problemet var att det inte fanns några andra ledtrådar.
Det fanns ingen information. Det fanns inget att leta efter.
Spåret kallnade helt.
Jag brukade sluta jobba halv tolv och åka runt och leta efter henne.
Det gick så långt att Denny sa: "Du måste sluta.
Du har en bebis hemma. Du måste sluta."
Vi var två sörjande föräldrar. Vår dotter var försvunnen.
Aundria försvann. Hon var borta.
Hon var bara borta.
Det var så hon såg ut sista gången jag såg henne.
Så söt. Vackra ögon. Herregud.
Jag saknar den lilla flickan.
När Alexis föddes hade jag rymt hemifrån.
Min mamma var väldigt fysisk. Hon gav mig stryk en gång för mycket.
Jag tröttnade på den fysiska misshandeln
och stack till New Orleans endast med kläderna jag hade på kroppen.
Jag var 14.
Jag blev gravid ett år eller så efter det.
Alexis var 14 när hon rymde.
När man rymmer hemifrån ses man som en brottsling.
De letar inte efter barn som har rymt. De letade inte efter mig.
Så jag visste att polisen inte hade letat efter henne på 80-talet,
att de redan hade sjabblat till det.
Det krävdes en webbsnokare i Kalifornien 2010
för att få polisen att komma igång med Alexis fall,
tjugo år efter händelsen.
Carl förändrade allt.
Jag började engagera mig i de försvunna och oidentifierade 2009.
Det fanns en sajt, Websleuths,
som tog upp olösta mysterier, särskilt fall med oidentifierade personer,
där amatördetektiver kunde samarbeta för att försöka lösa fall.
När jag började jobba på det
insåg jag att ingen av sajterna med försvunna personer
hade bra sätt att söka igenom fallen.
Så jag bestämde mig för att göra ett kalkylblad över försvunna personer.
När jag var klar hade jag en lista med nästan 19 000 namn.
Jag är revisor, så jag är bra på kalkylprogram.
Jag lyckades lösa ett flertal fall med försvunna personer från olika delstater.
Han skrämde mig till en början. Hur blir det här ens hobby?
"Vem är den personen? Kan det vara den personen?"
Sånt gör en fåtöljdetektiv.
Men Carl var katalysatorn som drog igång hela grejen.
Där är hon.
Det här är obduktionsfotot som delades ut för N.N.-fallet i Racine.
NAMN: N.N.
FÖDELSEDATUM: OKÄNT
HEMVIST: OKÄND
Jag stötte på ett fall från Racine i Wisconsin 1999.
Det brutala mordet är ett utredarna aldrig kommer att glömma.
…när polisen hittade kroppen av en misshandlad kvinna.
…på ett majsfält vid vägkanten i Racine County.
N.N. visade tecken på sexuella övergrepp.
Vem gjorde det, och vem är N.N.?
Så jag gick igenom mitt kalkylblad.
Jag tänkte: "Få se om vi har en kvinna,
kanske från Wisconsin, Michigan eller Illinois.
Hon skulle ha fötts i början av 70-talet."
Med hjälp av de här filtren hittade jag 13 fall.
Som ni ser är det andra Aundria Michelle Bowman.
Aundria Bowman försvann från Hamilton i Michigan 1989.
N.N. hittades i Racine i Wisconsin 1999.
Aundria var 14 när hon försvann, och N.N. från Racine var i 20-årsåldern.
Åldern stämde.
Så jag tog fram ansiktsrekonstruktions-teckningen.
Det finns likheter mellan ansiktsdragen hos Aundria Bowman och N.N.
Först och främst är deras näsor lika. Aundria har en lång näsa med rund spets.
Om man tittar på en karta ser man att Holland i Michigan
ligger mittemot Racine i Wisconsin, separerad av Michigansjön.
Jag kontaktade Racine County-sheriffen
och kom i kontakt med en inspektör som ansvarade för fallet.
Jag sa: "Jag har en flicka från Holland i Michigan
som verkar kunna vara er N.N."
Hur gärna jag än ville veta vad som hade hänt bävade jag för tanken
att hon hade blivit ihjälslagen och lämnad i ett dike.
Men till slut, efter tre år,
testade de mitt DNA mot N.N. och skickade det till mig.
Okej.
"Observera…"
Herregud.
Det var inte hon.
Hon var inte min dotter. Hon var inte Alexis.
CATHRYNS DNA MATCHAR INTE
Jag var lättad. Det var en märklig lättnad.
Det är en förväntan av ofattbar skräck.
När den inte utspelar sig känner man lättnad.
Men det betydde också att jag var tillbaka där jag började.
Jag tänkte: "Jag måste fortsätta leta. Jag ska hitta henne.
Hon kommer att avvisa mig, och med rätta,
men då vet jag att hon lever."
Särskilt efter att inspektör Haverdink sa:
"Vi ska följa upp det. Det är inget som kommer att försvinna."
Jag var hoppfull.
ALLEGAN COUNTY SHERIFFKONTOR & ANSTALT
Jag gick på samma skola som Aundria.
Jag gick året över henne,
men det pratades inte ens om att hon hade försvunnit eller rymt.
Jag fick känslan av att han ville lösa det.
Han tillhörde inte 80- eller 90-talsgänget som hade sjabblat till fallet.
Aundria Bowman-fallet hade varit ouppklarat i 20 år.
Vi ville lösa det, och kalla fall-teamet bildades.
Vi ville utreda fallet
på ett sätt som det inte hade utretts.
Titta på det här.
Vi kontaktade paret Bowman.
Vi sa att vi utredde fallet igen
och försökte göra framsteg.
-God morgon. Jag heter Todd. -God morgon.
-Dennis. -Dennis? Trevligt att träffas.
Vi är på polisstationen i Wayland. Det här är ett gammalt fall,
men vi har tagits in för att försöka få ett avslut.
Ett avslut?
-Ja, det… -Man får aldrig ett avslut.
-Vi sätter igång. -Ja.
-Vi hittar min dotter. -Ja, så tänker vi också.
Vi kontaktade Cathy, den biologiska modern.
Hon ville absolut hitta sin dotter.
Jag visste att hon pratade med Carl Koppelman,
att hon hade skapat Facebook-sidor.
Flera av Aundrias vänner hade kontaktat henne,
ungdomar som jag gick i skolan med.
Så jag lyssnade på Cathy och Koppelman för att höra vilken information de hade
och om det var nåt som skulle vara hjälpsamt eller användbart för oss.
Jag tänkte: "Tack gode Gud. Jag behöver inte göra det här ensam."
Om jag fortsatte leta efter Alexis
och lägga all min energi på Hitta Aundria M Bowman-sidan
visste jag att nåt skulle utvecklas.
Sen dök Metta upp.
Jag kontaktade Cathy Terkanian
den 11 maj 2013.
Jag sa: "Jag vill bara berätta att jag, i september 1989,
blev kidnappad från Windmill-macken på södra sidan av Holland.
Jag undrar om våra historier kan hänga ihop."
Jag gick hem efter skolan.
Jag frågade mamma om jag fick gå till min kompis.
Jag brukade göra det. Vi gick alltid hem till varandra.
Vi trodde att det var ett säkert område. Och hon sa faktiskt nej.
Men jag bönade och bad. Hon sa: "Okej, ring när du kommer dit."
Och sen…
Ja.
Jag var sex år gammal.
Det var här macken låg. Han tog mig här.
Jag gick här, och han såg mig. Han parkerade här, vid den här trottoaren.
Han sa: "Mamma sa att jag fick ta med dig. Vi ska till en lada och titta på valpar."
Jag var nära nog att han kunde ta mig och sätta mig i sin röda pickup.
Vi åkte ett tag, och sen sa jag: "Är det där ladan?"
Jag såg fram emot att se valpar.
Han sa: "Nej, vi är nästan framme." Vi fortsatte köra.
Vi kom till en korsning där det stod en polis,
så han sa åt mig att lägga mig ner.
Sen la han mitt hår bakom örat, smekte min kind och…
Han var snäll i början. Jag trodde att han var snäll.
Han kände min mamma.
Sen förändrades hela hans beteende.
Han stannade bilen.
Han hoppade ut och plockade fram ett rep.
Sen gick han runt, tog tag runt min hals och släpade ut mig i skogen.
Jag började skrika.
Han tog av alla mina kläder och knöt fast min tröja runt min mun.
Jag ser det som om det precis hände. Han stod över mig. Han drog ner gylfen.
Plötsligt började en hund skälla.
Det lät som om de var väldigt nära.
Det ligger en campingplats där,
så han antog nog att det var folk med hundar i närheten.
Så han sprang iväg och lämnade mig där.
OTTAWA-SHERIFFEN
Han utsatte mig för sexuella övergrepp.
KIDNAPPAD FÖR ÖVERGREPP
Jag tog mig loss och sprang naken till vägen.
Sen ringde nån larmcentralen.
LOCKADES MED VALPAR
Samma kväll fick jag prata med en fantomtecknare.
Jag gav henne så många detaljer jag kunde.
Men de tog honom aldrig.
Jag har letat efter honom sen jag var sex år.
Jag ville se till att det inte hände andra små flickor.
När internet kom förändrades allt.
Jag började titta på försvunna personer i Michigan,
särskilt i närheten av Holland och Hamilton.
Sen trillar man ner i kaninhålet,
gör efterforskningar och ser om det finns ett samband.
År 2013 kontaktade jag Facebook-sidan.
Det verkade konstigt att Aundria Bowman försvann
samma år och i samma område som jag.
Likheterna med Aundrias fall… Om hon faktiskt blev kidnappad
kändes det som om våra kidnappare kunde vara samma person.
Så jag började läsa mer om hennes fall.
Sen såg jag en bild på hennes adoptivfar, Dennis Bowman.
Jag tänkte: "Gud.
Han ser ut som killen som kidnappade mig."
Jag var förkrossad och förskräckt.
Det här är min dotters adoptivfar.
Det var väldigt…
Metta, Carl och jag gjorde en hel del efterforskningar ihop.…
Jag blev kidnappad från Windmill-macken.
Han luktade smutsigt, som en mekaniker, lite som målarfärg.
Dennis Bowman jobbade i Macatawa hamn. Han var snickare och jobbade på yachter.
Så Dennis jobbade i närheten.
Klockan var runt tre. Det verkade som om han kom från jobbet.
Rutten gick i princip förbi hans hus, nära campingplatsen jag fördes till.
CAMPINGPLATS
Han gick i kyrkan nära platsen jag kidnappades från.
Den röda pickupen jag blev bortförd i…
Färgen var urblekt, och den var gammal och rostig.
Vi försökte lista ut om han körde en röd pickup.
Vi frågade en av familjens släktingar, och hon sa:" Ja, han hade en sån bil."
Och de gav oss ett foto på bilen.
Den är väldigt lik bilen jag blev bortförd i.
Den såg ut precis som Metta beskrev den.
Det var för många sammanträffanden.
Och när jag hörde hans röst…
Jag ringde polisen och sa: "Min dotter är försvunnen."
Jag fick som rysningar. Rösten minns man.
Kan Dennis Bowman vara skälet till att mitt barn försvann?
Jag vet inte hur jag ska säga det på ett trevligt sätt,
men Dennis var annorlunda. Han gjorde mig obekväm ibland.
Han var inte en person jag ville vara nära.
Hon sa att hennes föräldrar inte gillade henne.
Nåt säger mig att det var ett skräckens hus.
Aundria försvann.
Hon var borta.
Jag tänkte: "Jösses. Ja, det är han."
Vem fan adopterade min dotter?
Hela situationen var som ett hus i brand.
Jag kunde antingen gå förbi huset och ignorera alla som skrek på hjälp
eller gå rakt in i elden och låta den bränna mig.
Jag såg elden och gick rakt in i den.
Jag skulle inte komma ut förrän jag hade gått hela vägen genom den.
Jag visste att jag behövde åka till Michigan,
att jag behövde följa upp där Alexis försvann.
Vi åkte till Michigan första gången 2013.
Det här blir femte gången vi är i Holland.
Men vi är fullt kapabla att sätta oss bakom ratten
och åka dit tills vi har löst det här.
Tack och lov att jag hade Eddie.
Han kände inte min dotter.
Om jag inte hade träffat Ed skulle jag nog inte ha letat efter Alexis.
För jag hade inte haft villkorslös kärlek.
Jag känner mig älskad.
-Hej. Kul att se dig, Cathy! -Carl Koppelman!
Kul att se dig igen. Kul att se dig, Ed.
-Ja. -Hej, Carl.
Vi har varit i Michigan med Carl flera gånger under en tioårsperiod.
Det är surrealistiskt, men det hände med precis rätt personer.
-Min snokare och min klippa. -Och hennes skyddsnät. Ja.
En stor del av min utredning skedde via Facebook,
men man kan inte få alla detaljer om man inte pratar med personen.
Eddie, jag och Carl träffade folk som var villiga att träffa oss,
folk jag aldrig hade träffat.
Sue, hej!
-Hur är det? -Hej!
-Kul att träffas. -Äntligen.
-Detsamma. -Jag vet.
-Jag ser ditt barn i dina ögon. -Tack.
-Ni kvittrade, som en ljuv liten fågel. -För att vi älskar henne.
Jag… Hör ni?
Kan ni berätta om hur de brukade ta med henne hem till er?
Jag minns att Aundria satt vid eldstaden,
så här.
Sen kom Brenda fram och sa:
"Hörde du vad ungen gjorde? Ska jag berätta vad ungen gjorde?"
Jag tänkte: "Det här ska vara ditt barn."
Stackars Aundria korsade armarna, eller tittade upp och ner och bara…
-Var Dennis där i rummet? -Ja.
Hon verkade tillbakadragen och förnedrad.
Om folk klankar ner på en är man inte lycklig.
Sånt skakar om min värld. Jag vill inte höra allt det.
Men jag är här för att bevittna, så jag ska bevittna.
Hallå?
Är jag hemma hos Michelle Timmer?
-Hej, Michelle. -Hej.
Jag är Cathy.
-Hej! -Hej, gumman.
-Jennifer. -Hej, hur är det?
-Jättebra, tack. -Bra.
-Är du Kim? -Ja.
-Hej, Kim.
-Hur är det? -Kul att träffas.
Det gläder mig att träffa Alexis vänner.
-Jag kallar henne Alexis. -Ja, jag förstår.
-Förlåt att jag ber er återuppleva det. -Nej, det är okej.
Hon gick i nionde och jag i tionde klass.
Vi tog bussen till hennes hus, och vi var på väg in,
men hon vände sig om, såg på mig och sa: "Gå inte in. Vänta här ute."
Hon gick in,
och hennes pappa började jaga henne och skrika nåt.
Hon stack, och han var bakom henne. Han tog tag i hennes fot, så hon ramlade.
Jag tittade, men…
Jag såg henne inte längre. De skrek på övervåningen.
På måndagen, när jag såg henne i skolan, frågade jag henne om det.
Hon sa att han hade jagat henne och börjat slå henne
för att hon var sen av bussen, men hon var inte sen av bussen.
Jag blev hembjuden till henne. Vi hängde bara.
När det var dags för middag minns jag att föräldrarna åt hamburgare.
Aundria och jag fick bara vad de kallade "överbliven macka".
Det var ketchup, senap och relish på två brödbitar.
Hon sa att det var det enda hon fick äta.
-Sa Aundria det? -Ja, Aundria sa det.
Dennis sträckte sig över bordet, precis framför mig,
och slog henne så hårt att hon nästan ramlade av stolen.
Hon började förstås storgråta.
Brenda satt där och gjorde ingenting. Hon fortsatte bara mata barnet.
Hon ignorerade det och låtsades som om det inte hade hänt.
Hon hade fått nog, så hon åkte hem med mig på bussen.
Mina föräldrar var ute, så vi gick upp till mitt rum.
Hon gömde sig för sina adoptivföräldrar. Hon stannade i typ fyra dagar.
Jag tog med mat upp till henne efter att min familj hade ätit klart.
Hon berättade att hennes adoptivpappa brukade komma till henne på kvällen
och tvinga henne att göra sexuella saker mot sin vilja.
Det är traumatiskt att höra när man är 13. Jag sa bara: "Du måste berätta för nån."
Vi gick till skolan nästa dag.
Aundria och jag gick av skolbussen, gick in på rektorns kontor
och satte oss och pratade om vad som hände.
Jag är stolt över henne. Det gör mig stolt.
Hon var väldigt stark. Hon var som jag. Det finns en gräns för vad man tolererar.
Jag och Aundria sympatiserade med varandra och problemen vi hade hemma.
Allegan County brukade komma till skolan.
Sen bad de ens föräldrar komma till skolan.
Sen, i rummet med ens föräldrar, sa de: "Okej, berätta vad som pågår."
Vad ska man säga?
De sitter där framför en.
Man tittar på dem och säger: "Du vet…
Inget."
Sen skickar de hem en med dem.
Jag gick igenom samma sak.
En dag blev det bråk.
Hon vände sig om och sa: "Pappa har antastat mig."
Jag sa: "Det är en lögn."
På den tiden gick hon i rådgivning,
så vi tre gick för att prata med prästen.
Han tog med henne in och pratade med henne först.
Sen fick jag och Denny komma in.
Han sa: "Har du nåt att säga?"
Hon sa bara: "Ja. Jag ljög."
Han, när vi alla var där, sa:
"Inser du vad en sån anklagelse skulle kunna göra med din pappa?"
Hon erkände att ingen hade rört henne.
Det var en lögn. Hon försökte få som hon ville.
Självklart, dra in kyrkan.
Om du ska gå i terapi går vi till kyrkan.
Det är en klassiker.
Hon ber för sitt liv. Hon bad för sitt liv.
Och alla blundade för det.
Ungdomarna gjorde mer än de vuxna.
De ljög för hennes skull.
De gav henne mat.
De brydde sig om henne.
Rättssystemet gjorde inget annat än att sätta henne i samma situation.
Vad säger det
om hur Brenda skulle reagera om nåt hände hennes dotter,
vad gäller Denny och hans behandling av henne?
Nu, om vi backar tiden till när hon satt vid eldstaden,
förstår jag vad som pågick.
Hon berättade för alla hon kunde berätta för,
men ingen lyssnade.
Hon sa aldrig nåt till oss. Hon tänkte säkert:
"Varför? De kommer inte att tro mig."
Det krossade mitt hjärta.
Vi uppmuntrade henne att ta sig ut ur situationen,
men hon ville inte lämna bebisen. Hon sa: "Jag måste ta hand om Vanessa."
Vi hade Trapper Keepers-mappar. Aundria hade bilder på bebisen i sin mapp.
Hon tog alltid hand om henne. Hon bytte blöja, matade henne…
Hon älskade sin lillasyster.
Hon fick panik av tanken på att lämna sin lillasyster där ensam.
Hon sa…
Förlåt, det är bara sorgligt.
-Jag förstår. Jag är ledsen. -Hur som helst, hon sa att…
Hon skulle åka när Vanessa var äldre och söka upp sin riktiga mamma.
Jag trodde att hon rymde hemifrån och bodde långt från sin adoptivfamilj,
att hon var lycklig där ute, att hon kom undan och mådde bättre.
Med tanke på hur gärna hon ville rymma trodde jag verkligen det.
Brenda ringde och sa att Aundria hade rymt.
Jag hörde inget om att hon hade tagit pengar.
-Inte? -Eller…
-Inte? -Nej.
Jag sa: "Tog hon med sig nåt? Tog hon sina kläder, sin väsk…?"
Hon sa: "Nej, hon tog inget. Inte väska, smink eller nåt."
Jag sa till Craig: "Är inte det konstigt?"
Jag pratade med Brenda på telefon och sa: "Vad säger Denny om allt det här?"
Ja.
Hon sa: "Vi kan inte prata om det. Vi börjar gräla så fort jag tar upp det."
Hans beteende
störde mig så mycket
att jag anmälde det.
Jag sa: "Jag ringer angående Aundria Bowmans försvinnande,
och jag tycker att ni borde ta en närmare titt på Dennis Bowman.
Omständigheterna kring hennes försvinnande går inte ihop,
och jag vill ha svar."
Hon skulle få de allra bästa. Det var vad jag fick höra.
Det här är vad hon fick.
Det är så frustrerande.
Hela det kaoset kommer tillbaka.
Efter att jag adopterade bort Alexis kämpade jag med självmordstankar.
Det var vad adoption gjorde med mig, så jag har inga barn.
Jag var inte så modig.
Om jag hade kunnat behålla henne,
om jag hade fått stöd, skulle hon vara här nu.
Jag hatar mig själv för det.
Fan. Förlåt.
Jag trodde på allt min mamma sa. "Hon får ett vackert liv."
Förlåt.
Det är svårt att få sina drömmar krossade så där.
Så jag måste leva med det, och det är…
Det sliter mig i stycken.
Om nåt hände Alexis skulle jag aldrig förlåta mig själv.
Carl berättade om FOIA, Freedom of Information Act.
Och det är en lag…
Man kan fylla i en blankett och skicka en massa pengar
så skickar de en hel hög med dokument.
Så jag gjorde det med Dennis Bowman.
När jag fick reda på Bowmans bakgrund… Jag tänkte: "Du måste skämta."
Dokumenten inkluderade två fall.
Ett var hans gripande för att ha brutit sig in hos och stalkat sin kollega.
Efter att han åkte fast genomsökte de hans hem
och hittade en väska som innehöll kvinnans underkläder,
en mask och ett olagligt avsågat hagelgevär.
Han avtjänade bara ett års fängelse för det.
Sen var det ett andra, ännu mer våldsamt, fall 1980.
"Den 23 maj 1980 var han 31 år gammal.
Bowman attackerade offret, en tonåring.
Det var längs Lakeshore Drive, nära Kirk Park i Holland i Michigan.
Advokaten frågade flickan: 'Vad var det första som hände?'
Hon sa: 'Han sa åt mig att stanna, hoppa av cykeln och gå mot skogen.'
Sen såg jag vapnet. Han skrek igen och avfyrade ett skott bredvid mig.
Han sa: 'För helvete, hoppa av cykeln och gå mot skogen.'
Han sköt mot min fot, och jag såg jorden flyga.
Han sa att han skulle skjuta ett hål rakt igenom mig.
Han riktade vapnet mot mig.
Jag vände mig om och såg en pickup på väg söderut.
Så jag viftade med armarna och försökte få dem att stanna.
Jag slängde cykeln bak i pickupen, och hon öppnade dörren och släppte in mig.
När han åkte fast sa han till polisen:
'Ni måste släppa mig. Jag måste hämta min dotter från skolan.'"
-Gick det raka vägen till förhandling? -Ja. Han anklagades för mordförsök.
Han erkände överfall med uppsåt till kriminellt sexuellt beteende.
Det här är domarens yttrande.
"Rätten har beslutat att han är en fara för kvinnor
om han inte är inspärrad."
Den 2 februari 1981 dömdes han till 5–10 år för attacken.
Då var Aundria sex år gammal.
Jag flyttade till Kinross när han flyttades dit.
Hon var alltid snarstucken.
Hon sa: "Alla vet att jag är en fånges dotter."
Jag sa: "Du är inte ensam."
Gud förbjude att jag tog det barnet till ett fängelsebesöksrum.
När jag fick veta att hon tog henne till fängelset…
Jag bara.
Du vet…
Jag blev helt knäckt.
Han släpptes den 31 januari 1986,
när Aundria var 11 år gammal.
Vi blev chockade över att Brenda stannade hos honom,
när hon hade den här unga flickan.
Så min dotter bodde med en villkorligt frigiven man,
som hade försökt mörda en tonårsflicka.
Ingen var där för att skydda min dotter.
Hon adopterades inte av en bra familj.
Jag menar, titta på hans historia.
I det läget var jag övertygad om att Dennis hade gjort nåt med Alexis,
att han hade mördat henne.
Alexis berättade för andra att Dennis antastade henne.
Brenda visste men brydde sig inte.
I hans huvud behövde hon dö.
Jag behövde bevisa att det var han.
Om jag behövde agera galen för att skrämma upp folk fick det vara så.
Jag tänkte orsaka uppror.
De senaste tio åren
har Carl och jag besökt Missing in Michigan-konferensen.
Varje år samlas familjer till försvunna personer
och pratar om vad som pågår.
Det är hemska historier.
Hej, jag heter Mary Berlin. Min syster är försvunnen.
Jag har en släkting, Richard Hitchcock, som har varit försvunnen sen 1990.
Jag är tacksam för alla här och för alla som ställer upp.
Det är ett sorts skyddsnät. Man stämmer av med dem en gång om året.
Efter 32 års väntan och letande efter en älskad…
Det är fruktansvärt.
Ibland önskar jag att jag ska få reda på att han är en ängel
istället för att undra var han är.
Andra gången vi åkte till Michigan med Carl var 2013.
Vi var lite sena. Cirkeln var redan bildad.
Jag satte mig, och Carl…
Han sa: "Det är Brenda."
Allt stannade upp.
Jag tog med en anteckningsbok
då jag anade att Cathy skulle vara där och att jag skulle träffa henne.
Jag tänkte dela bilder.
Jag sa: "Idag har hon två mammor här.
Jag vill tacka dig för att du kom." Det var det enda jag sa.
Jag hoppade upp. Jag sa: "Berätta för dem vem din man är."
Plötsligt hoppade alla till och det blev lite uppståndelse.
Jag hade haft en kopp kaffe i handen hela morgonen.
Om jag hade haft kvar den skulle jag ha kastat den i hennes ansikte.
Hon slängde ut handen framför sig, som om hon örfilade henne.
Jag drog en Jerry Springer.
Hon betedde sig som en häxa.
Hon skrek att min man var ett monster för att han hade suttit inne en gång,
att han dödade henne medan jag stod och såg på.
Vi är inte såna människor.
Jag kunde inte prata. Jag kunde skrika men inte prata.
Så Carl började prata.
Jag ställde mig upp och presenterade mig.
Cathy höll upp en skylt där det stod: "Hitta Aundria Bowman."
Hon stod bakom mig och höll i skylten.
Carl sa: "Vi har deras historia, och sen har vi den troliga historien."
Alla tittade på Brenda och sa: "Vad är den troliga historien?"
Hon började skrika och gorma.
Jag sa: "Carl, jag var villig att prata, men inte om hon ska bete sig så här."
Brenda var upprörd, och hon sa: "Det är tur att min man inte är här."
Jag sa: "Vad ska jag säga? Vi känner till hans bakgrund.
Han satt inne i fem år för att ha försökt våldta en flicka under pistolhot.
Vad ska vi tro?"
Hennes svar var: "Jag har inte glömt vad han gjorde.
Jag förlåter honom. Jag tar mina äktenskapslöften på allvar."
Jag kunde inte behärska mig längre, så jag stormade ut ur rummet.
Jag gick fram med mitt ljus.
Jag tände det.
Jag tänkte: "Vem är den bättre mamman?
Går hon inte ens över scenen för sin dotter?"
Jag kunde inte vara i samma rum som hon. Jag hoppade in i bilen och skrek.
Carl stod ut med mycket från mig.
Jag är som eld. Han är som is.
Det är sånt som håller en sund,
att ha nån som står ut med att man tappar förståndet.
När man måste hantera livet i världen av de försvunna…
Det finns en fastställd dagordning.
Jag är långsam men bestämd.
Man pratar med samhället och människorna hon kände.
-Jag hörde henne beskrivas som en rebell. -Ja, det är så jag ser Alexis.
"Jag vill inte anpassa mig och vara som alla andra.
Jag är min egen individ."
-Det låter som mitt blod. -Jaså?
Det var vad Carl och jag gjorde: Vi informerade folk.
Dennis kände oss där ute. Han visste att vi omringade honom.
Jag tror att hon ändrade vilken riktning utredningen tog.
Första gången jag såg en affisch var efter att du hade satt igång.
Man glömmer inte hennes ansikte.
Din ansiktsform och dina ögon påminner om Aundrias.
Hon är väldigt lik dig.
-Tack för det. Tack. -Ja.
Att prata med folk som faktiskt kände Alexis
gör henne mer verklig,
mer än ett fotografi på en affisch.
Du är vacker. Kom in hit.
Jag och Metta knöt an direkt.
Jag vet att han kidnappade henne när hon var sex år.
Hon sporrade mig.
Jag var arg och motiverad,
men efter att ha träffat Metta fördubblades det.
Vi knöt an på den nivån.
Det är ett själsligt band.
Jag kallar henne min själsmamma.
Jag älskar henne. Inget av det här hade hänt utan henne.
Såja. Nu ska…
-Åker vi till Hamilton High först? -Vi åker till Bowmans hus först.
Okej.
Carl och jag körde till alla ställen Bowman nånsin hade bott på
för att försöka hitta nåt jag kände bevisade
att Dennis Bowman var ansvarig för mordet på min dotter.
-Huset brukade ligga till höger. -Ja.
Här.
Huset Alexis bodde i stod här, men det revs.
Dennis och Brenda flyttade till egendomen de bor på nu
precis efter att Alexis hade försvunnit.
Det ligger ganska nära det första huset.
Det var så konstigt att de flyttade.
Vi tänkte: "Tänk om hon kommer tillbaka? Vart ska hon ta vägen?"
Här är det.
Där är huset.
Paret Bowman bor där.
Nån är hemma.
Stanna på andra sidan vägen.
Du startar den.
Jag håller utkik.
Okej.
Om nån börjar se fundersam ut kan Carl gå ner på knä och säga:
"Vill du gifta dig med mig."
Nu får vi upp drönaren i luften.
Ja.
Kom igen, lillen. Såja, okej.
Allt pekade på Dennis.
Jag kände det på mig.
Jag blev besatt av Dennis Bowmans trädgård.
Jag ser den.
-Landa där. -Ja.
Du förgyller min dag.
Det här är Dennis Bowmans trädgård.
Jag kände till Google Earth. Jag började titta på Bowmans egendom.
Det fanns nåt bakom huset som fick mig att tänka:
"Vad är det?"
Först såg jag den där ovala grejen 2011.
Sen försvann den, och det var bara jord.
-Det ser ut att vara cement där. -Men titta här, Carl. Det är nåt där.
Vad är det?
Varför förändras det hela tiden?
Vad betyder det?
Det måste betyda att han döljer nåt. Vad döljer han?
Min dotter ligger i den trädgården.
Jag tvivlar på att han la hennes kvarlevor där,
för han bodde på en annan plats när hon försvann.
Det fanns ett skogsområde mittemot Bowmans dåvarande hus,
så den mest uppenbara slutsatsen, om han hade dödat henne,
var att han tog hennes kropp och dumpade den i skogsområdet.
Cathy säger: "Nej, hon är begravd i hans trädgård."
Men jag får inte ihop hur han skulle ha dödat henne och sen,
fem eller sex månader senare, begravt kroppen där.
Men hon är övertygad.
Min dotter ligger där.
Om man går ner hit…
Där,
kanske sex meter från baksidan av huset.
Jag sa inte att hon var galen eller att det var en dum teori.
Jag spelade bara med.
Jag blev övertygad om att han kände att han ägde henne
och hade rätten att döda och begrava henne,
att han tänkte hålla henne nära.
Det är så långsökt det blir, men det går ihop.
Bevisa att jag har fel, Dennis. Kom igen, bevisa att jag har fel.
Jag vet vad du gjorde, Dennis Bowman.
Och jag vet varför du gjorde det.
Jag ringde polisen och sa: "Skaffa ett beslut om husrannsakan."
Man får inte gräva upp nåns trädgård bara för mamman har en magkänsla,
men Dennis Bowman var högst upp på listan över misstänkta.
Vi hade inga vittnen som sa att ha hade gjort nåt.
Vi visste inte om hon var död eller levande.
När vi började prata med honom var han lite avvisande.
Han förnekade alltid inblandning.
Vi hade inget med Aundrias försvinnande att göra.
Jag svär på en hög med biblar.
Ingen har sett eller hört av Aundria på väldigt lång tid.
Jag skulle tro att hon är död.
Jag har trott det länge, men du kan inte bevisa det.
Nej.
De måste ha känt sig hjälplösa.
Jag kände mig rätt hjälplös.
Men jag tänkte: "Jag ska ta den jäveln."
Jag tänkte:
"Reklamtavla – det kommer att trycka upp det i ansiktet på dem."
OUPPKLARAT
Den var på huvudvägen från huset där Dennis bodde.
Jag hånade honom.
"Du vet att jag vet, Dennis.
Nu ska alla få veta."
Bra gjort av henne som drog igång det här, för att hitta svar.
Det är otroligt att hon gjorde det och pressade så hårt.
Jag gick på honom på Facebook.
"Din dåliga karma flåsar dig i nacken, Dennis Bowman.
Den glömmer aldrig ditt namn."
-Oroar du dig nånsin för att skriva sånt? -Nej, aldrig.
Dennis Bowman är inte modig nog att gå på nån i sin egen storlek.
-VI SLUTAR INTE -RUTTNA I HELVETET
BOWMAN MÖRDADE AUNDRIA
HON ÄR BEGRAVD I DIN TRÄDGÅRD!
JAG TITTAR INTE BORT
-Har du nånsin anklagats för det tidigare? -Nej.
Det var skitsnack, och hon spred det till alla.
Det gör hon fortfarande.
FÖRSVUNNEN
Affischerna sattes bara upp för att trakassera oss.
-Tog du ner några av dem? -Nej, jag vill hitta henne.
Cathy skrev brev till dem dagligen.
Hon ringde flera gånger om dagen.
En gång ringde jag dem, och det gick till telefonsvararen.
Jag skällde ut dem tills maskinen sa "pip".
Sen ringde jag upp igen och fortsatte. Och maskinen sa "pip".
Och jag ringde dem igen. "Pip." De kopplade ur sin telefon veckan därpå.
Cathy kan ha varit nära att gå över vissa gränser.
Så vi blev tvungna att backa och lugna ner paret Bowman.
Brenda ringde inspektör Haverdink.
Han sa: "Brenda kommer att anmäla dig för trakasserier om du ringer henne igen."
Jag skulle inte kalla det trakasserier, utan uthållighet och ihärdighet.
En pitbull med läppstift.
Det stämmer.
Hon lämnade bort sitt barn, men det framstår som om hon tänker:
"Mitt stackars barn. Vi gav henne till de här monstren."
Om han inte bevisade att han var oskyldig skulle jag skrika att han var det.
Vad ska du göra?
Vi ger inte upp. Vi ska fortsätta pressa.
KARMA ÄR DEN MEST TÅLMODIGA GANGSTERN
JAG ÄR FAST BESLUTEN ATT HITTA ALEXIS
DENNIS LEE BOWMAN MÖRDADE 14-ÅRIGA AUNDRIA M BOWMAN
VI HÅLLER KOLL!
Jag satt vid ett litet skrivbord här i vardagsrummet tidigt på morgonen.
Jag hade försökt bygga Facebook-sidan lite mer.
Jag tänkte att inget nånsin skulle hända.
Telefonen ringde. Jag svarade, och det var Metta.
Det första hon sa var: "De har honom."
En person som var vän med grannen skickade ett meddelande på Facebook.
De skrev: "De är på Bowmans egendom.
Det står en massa polisbilar utanför."
Jag tänkte: "Äntligen.
De ska åtala Dennis Bowman för mordet på min dotter."
Sex poliser kom från ingenstans.
De slängde mig mot fönstret och sa att jag var gripen.
De säger inte varför.
Jag dödade inte min dotter.
Ingen jävla chans.
För 31 år sen försvann hon ut ur våra liv.
Vi har ingen aning om var hon är.
Jag mördade inte min dotter.
-God morgon. -Hej.
Jag är kommissarie Squyres.
Det här är inspektör Smith.
-Vet du varför vi är här? -Jag har ingen jäkla aning.
-Ingen? -Ingen.
Du har väntat på mig.
-Ska du berätta varför jag greps? -Absolut, det ska jag.
Jag är snubben du har sett dig över axeln efter,
som du har väntat på ska dyka upp under större delen av livet.
Nu är dagen här.
Har du bra syn?
Ja, typ.
-Härligt, så du är en Norfolk-polis. -Det stämmer.
Du är gripen för mordet du begick 1980,
när du dödade den där stridspilotens fru i Virginia.
-Du är helt galen. -Det är därför vi är här.
Undertexter: Josephine Roos Henriksson