Damer og herrer, vi skal gå ut et øyeblikk.
Hei, Mrs. Bowman.
Jeg er løytnant Squyres fra Norfolk-politiet.
Dette er etterforsker Smith.
Beklagelig å møtes under slike omstendigheter.
Det er veldig tragisk, og det er tøft for deg.
Jeg kan fortelle deg om forbrytelsen han er siktet for nå.
Det er så lenge siden.
Jeg tror jeg kan ta deg tilbake til stedet der dette skjedde.
1980.
Vi hadde vært gift i ni år.
Akkurat.
Nå har vi vært gift i 47.
Og i 47 år har du vært en veldig hengiven kone
som stolte på ham.
Men det virker som om han sviktet den tilliten,
lojaliteten du viste ham.
Siden du er et godt menneske,
hadde du aldri trodd…
…at han kunne gjøre noe så grusomt.
Han vil bli tiltalt for drap og voldtekt.
Da jeg fant ut at han kunne ha drept flere,
var det et sjokk.
Men jeg ble ikke overrasket.
Det var ikke min tid ennå. Det var ikke min datters tid ennå.
Men jeg skal finne ut hva som skjedde med Kathleen Doyle.
INN I ILDEN: DATTEREN SOM FORSVANT
Dette er Kathleen på seilbåten vår.
Hun elsket å seile. Hun var flink fordi faren var seiler,
og han bygget en seilbåt da hun var liten.
Hun var uavhengig.
Og modig.
Hun ville definitivt reise mye.
Hun bestemte seg for å se og oppleve så mye hun kunne.
Gudskjelov for det.
Hun hadde et veldig fullt liv.
Hun var 25. Hun ble 25 i april.
Kathleens mor Bert er min storesøster,
men det er bare sju år mellom Kathleen og meg.
Så vi var veldig nære.
Og vi ble litt oppdratt som søstre.
Kathleen var veldig vakker.
Langt, blankt, kastanjebrunt hår, skinnende grønne øyne
og den vakre irske huden.
Hun var 150 centimeter,
og hun la alltid til: "Og en halv."
Hun hadde en herlig latter.
Vi fniste ofte sammen.
Hun hadde mye karisma.
Det var en del av henne, men hun hadde også en stille, smart side
som lot henne være så god akademisk.
Hun gikk på college i Woodstock i Connecticut
fordi hun ville bli forfatter.
Hun ble uteksaminert som den beste i klassen.
Det var en side igjen på pulten hennes da hun døde.
NORFOLK 31. AUGUST 80
"Jeg har ofte lurt på hva som får forfattere til å skrive.
Et sted underveis fikk jeg også behovet.
Jeg vet at jeg ikke er klar for det skrevne ord.
Jeg føler at jeg må leve mye lenger
før jeg skriver noe brukbart."
USIKKERHETER
Hun skrev det uka før hun døde.
Jeg visste faktisk ikke hvordan hun døde i 20 år
fordi jeg ikke ville høre det. Hvis jeg ikke visste det,
kunne jeg ikke forestille meg noe.
Kathleen Doyle bodde i et lite Cape Cod-hus i Norfolk i Virginia.
Det var et sjarmerende lite hus i en rolig del av byen.
Til venstre for huset var det en metodistkirke.
Det var et perfekt drømmehjem for et ungt, nygift par
i militærsamfunnet.
Kathleen giftet seg i desember 1979.
Mannen hennes, som var i marinen, ble sendt ut sommeren etter.
Hun var alene i huset med kattungen sin.
Kvelden den 9. september 1980,
kom en av hennes gode venner, Vivian, på besøk.
De tok et par glass vin.
Vivian sa hun ble et par timer og dro rundt 21.30.
Dagen etter begynte Vivian å bli bekymret fordi hun ikke fikk tak i Kathleen.
Vivian spurte ektemannen Jim om skyss hjem til Kathleen.
Når Vivian dytter så vidt på ytterdøra,
innser hun at den er åpen.
Når Vivian kommer inn,
ser hun at de to vinglassene fra dagen før
fortsatt er på stuebordet.
Hun syntes det var rart.
Hun går rundt hjørnet,
åpner døra til Kathleens soverom
og ser henne død på gulvet.
På det tidspunktet blir en drapsetterforskning iverksatt.
Faren hennes, Tim, hadde ringt.
Han sa bare: "Kathleen ble drept."
Jeg husker at jeg lente meg mot veggen og tenkte:
"Hvem skriker? Hvorfor skriker denne personen?"
Så innså jeg at det var meg.
Og jeg klarte ikke å stoppe.
Her har vi en kvinne som ble drept i sitt eget hjem.
Hun ble overfalt på den mest brutale måten.
Dette var overdrevent.
Rommet var ødelagt.
Madrassen hadde blitt dyttet ut av senga
som om noen hadde slåss der.
Kathleen lå på sengeteppet på gulvet.
Hun hadde ikke på seg klær.
Hun hadde blitt seksuelt misbrukt.
Og dødsårsaken var kvelning,
rett og slett.
Og hun hadde et rundt brennmerke på høyre kinn.
Diameteren tilsvarer en sigar.
Eller en Lincoln Log.
Lincoln Logs var en barneleke
som et barn kunne bygge små tømmerhus av,
men det merkelige var at Kathleen ikke hadde barn.
Disse gjenstandene ble funnet i søpla på Kathleens bad.
Det interessante er at denne er brent på enden.
Det stemmer med brennmerket Kathleen hadde på kinnet.
Det tegner et bilde av en forbryter som var veldig voldelig.
Morderen utførte for mange voldelige handlinger mot Kathleen
til å antyde at dette var første gang han gjorde noe sånt.
Da Vivian og ektemannen Jim fant Kathleen
og prøvde å ringe politiet,
hørte de sentralen, men sentralen hørte ikke dem.
Da politiet undersøkte telefonen,
innså de at munnstykket var fjernet.
Det deaktiverer telefonens funksjon, og hindrer noen i å ringe etter hjelp.
Men åstedet skapte problemer for politiet,
for de hadde ingen spor etter
personen som så brutalt hadde angrepet Kathleen.
Vi lette etter gode fingeravtrykk,
og det fantes ingen.
De eneste fingeravtrykkene vi fant var fra Vivian og Kathleen Doyle,
forenlig med at de var sammen på tirsdag kveld.
Det var et par skjulte fingeravtrykk fra Kathleens mann.
Han var stasjonert på et hangarskip i Det indiske hav,
så politiet visste hvor han var.
Politiet måtte fokusere på mennene
som ikke ble sendt ut med Kathleens mann.
Og de fokuserte på naboene.
Etter å ha utelukket naboene,
var det ikke mer å følge opp
som de hadde tilgang til eller visste om på det tidspunktet.
Saken var kald i 40 år.
Livet mitt er opp ned nå.
Ja.
Det erfaringen min forteller meg,
er at mannen din har gjort mye fælt i lang tid.
Han er ute og skader folk,
voldtar folk
og dreper folk.
Det er grusomt, og jeg skulle ønske vi slapp å snakke om dette.
Men han gjorde noe brutalt.
Og jeg vil at du skal tenke på hvordan han sviktet deg og familien din.
Jeg orker ikke mer.
Ok. Jeg forstår.
Jeg hørte kona mi, arresterte dere henne?
Hun er her.
-Du gjorde dette mot familien din. -Jeg gjorde ingenting.
-Jo, det gjorde du. -Nei.
Et monster.
Et skikkelig monster.
Men det var over for Bowman.
Nå skulle sannheten komme frem.
Cathy ringte. "De tok ham!
De arresterer ham nå." Jeg bare: "Vent litt. Hva skjer?"
Det var da jeg ringte Brenda.
Hun var opprørt og sa:
"Vi får oss advokat. Han gjorde ingenting. De tok feil fyr."
"Ja, de arresterer ham for noe som skjedde i Virginia."
"Han var ikke der engang."
Hun fortalte meg at de bodde i Michigan da Kathleen ble drept.
Så det ville ikke vært Dennis.
Kathleens familie blir utrolig involvert i saken.
Faren hennes, kaptein O'Brien, var i den amerikanske marinen.
Kaptein O'Brien, i likhet med Aundrias biologiske mor,
doblet innsatsen for å få politiet til å etterforske.
Ikke bare jatt med, gjør noe.
Tim følte at du måtte gjøre noe. Det må være handling.
Han undersøkte hvem den som skadet henne kunne være.
Men for søsteren min, Kathleens mor, og meg,
var det vanskelig å stå opp hver dag.
Verden føltes ikke lenger trygg.
Søsteren min tok Kathleens kattunge. Han var hos henne da hun døde.
Hun sa ofte: "Om han bare kunne snakke…"
Hun beholdt ham til han var så syk.
Vi tok ham med til dyrlegen, og han døde i armene våre på veien.
Hun var utrøstelig.
Tim sa til meg: "Søsteren din føler at hun mister datteren sin igjen."
Selv om jeg vet at han har samme traume og sorg,
kan det være vanskeligere for Tim å gi uttrykk for det.
Så det var Tim som bestemte seg for å gjøre noe.
Han trengte svar.
Han trengte rettferdighet.
Han fortsatte å presse frem etterforskningen til han døde i 2016.
Politiet fant dessverre ingen svar.
Jeg syntes synd på ham.
Stakkars. Jeg håper de er sammen.
Han og jeg hadde vært som sjelevenner.
Etter at Tim døde, kontaktet jeg politiet i Norfolk.
Familien ville være sikker på at de visste at
selv om han ikke var her lenger,
ville vi fortsette og sørge for at saken ble løst.
Men vi står igjen uten svar.
Det frustrerte meg veldig,
fordi vi trenger forskning
som hjelper med å finne morderen til datteren hans.
Jeg flyttet til avdelingen for kalde saker i august 2018.
Jeg gikk gjennom Kathleens saksmappe.
Jeg fant ut at gjerningsmannen etterlot seg to DNA-prøver.
Sædvæske på sengeteppet og sædvæske fra voldtektsundersøkelsen.
DNA-et på sengeteppet hadde blitt bevart gjennom årene.
Genetisk genealogi var det neste store fremskrittet.
DNA ble et morsomt verktøy for å se slektstreet ditt,
men vitenskapen kunne også brukes i kriminalteknisk DNA-arbeid.
Med de nye fremskrittene,
ble sengeteppet sendt til delstatslaben for DNA-testing,
og laben utviklet en mannlig DNA-profil til gjerningsmannen.
Spørsmålet var: "Hvem er denne fyren?"
Ved å bruke genetisk genealogi, hadde laben til slutt 31 navn.
Dette er individer som kan være den potensielle mistenkte,
eller de kan være i slekt med den mistenkte.
Jeg måtte spore opp alle disse menneskene.
Og dra til flere delstater.
Og hvis personen er villig,
ta en prøve av DNA-et deres
så vi kan finne gjerningsmannen.
Jeg bare: "Ok, ja." Jeg har faen ikke peiling.
Hvordan skal jeg gjøre dette?
Den samme første uken i november 2019,
var Norfolk-området møtestedet
for en regional konferanse for drapsetterforskere.
Så etterforsker Smith dro fra Norfolk-politiet til konferansen.
På konferansen fortsatte jeg å gå gjennom listen med 31 navn.
Helt nederst er Dennis Bowman.
Da jeg søkte på Dennis Bowman, fant jeg mange varselflagg.
Han var mistenkt
i forsvinningen av adoptivdatteren i 1989.
Og det var en annen artikkel om et lovbrudd i Michigan i 1980.
Jeg tror han ble siktet for drapsforsøk.
Det er en ganske alvorlig forbrytelse.
Og så på konferansen i Virginia,
møtte jeg noen fra Michigan.
Det var Bryan Fuller.
Jeg forklarte hvem jeg er og hva jeg gjør.
Jeg sa: "Jeg utførte noen søk. Jeg får frem en forbryter i Michigan."
Han bare: "Ja, hva heter han?" "Dennis Lee Bowman."
Han sa: "Jeg kjenner Dennis.
Jeg kjenner familien hans, han er nok skyldig."
Det var et sjokk.
Ikke bare var det ironisk at det var navnet han ga meg,
men at jeg var der på denne konferansen
og at jeg var involvert i etterforskningen av Aundria Bowman.
Og du. Jeg har ikke flaks. Greit?
Hvis det er tordenvær, er jeg midt i det,
men det var flaks at jeg møtte Bryan Fuller på den konferansen.
Fra det tidspunktet, under resten av konferansen,
diskuterte etterforsker Smith og jeg strategi og hva vi skulle gjøre videre.
Det første jeg måtte gjøre var å bevise eller motbevise
at denne mannen var i Norfolk i Virginia i 1980.
Da jeg leste mer om den andre saken han hadde blitt arrestert for,
fant jeg ut at Dennis forsøkte å ta henne til et øde område
og skjøt to skudd mot henne.
Dommeren i rettsjournalen sa at Dennis Bowman er en fare for kvinner.
Og dette angrepet skjedde i mai 1980 i Michigan.
Mordet på Kathleen skjedde i september 1980 i Norfolk.
Og det var 950 km fra Michigan.
Jeg var sikker på at denne fyren måtte være fengslet.
Den samme personen kan umulig være ansvarlig for Kathleen.
Men så fikk jeg tak i en rettsutskrift
fra arrestasjonen av Dennis Lee Bowman i 1980.
"Ærede dommer, min klient er ikke her. Han er i marinen
og er på sin obligatoriske to ukers sommerleir
i Norfolk i Virginia."
Den er datert 16. september 1980.
Dennis var i Norfolk i Virginia da Kathleen ble drept.
Da visste jeg at det var ham.
Jeg måtte bare få en prøve fra ham for å sammenligne DNA.
Dennis og Brenda ble frustrerte
av det Cathy sa om dem.
Hun ringer oss fire ganger om kvelden,
klokka tolv, ett, og sier:
"Vi skal ta deg. Du drepte henne."
Men da kan vi ha en åpen kommunikasjonslinje
for å få Bowman-familien til å komme og diskutere bekymringene om Cathy.
Det er som det ville vesten.
Og jeg bare gjetet dem inn.
Dennis og Brenda kom til sheriffkontoret.
Vi tilbød alle noe å drikke under møtet med dem.
Mr. Bowman drakk hele tiden.
Halvannet år med trakassering av en gal dame
som kaller oss mordere og sprer rykter i hele området.
Cathy hører noe som har blitt feiltolket,
og så feiltolker hun det mer.
Og så går det tilbake til Aundrias løgner om:
"Pappa gjorde ditt. Mamma gjorde datt. Bla, bla."
Den dag i dag, gjennom alt dette, orker jeg ikke løgnere.
Jeg gjorde dem så desperate med trakasseringen min
at jeg jaget dem inn i politiets armer.
Og forbrytergeniet Dennis Bowman tok koppen og drakk av den.
Han satte den ned, og Haverdink sa: "Tusen takk."
Vi testet DNA-et og fikk resultatene.
Rapporten sier at DNA-et på sengeteppet
garantert tilhører Dennis Bowman.
Vi er på vei til fengselet.
Jeg skal prøve å snakke med Dennis Bowman.
Dennis er en rar fyr noen ganger,
og det er kommer an på humøret hans i dag
om han vil snakke med meg.
Hei, Dennis.
Hva heter du?
Jon.
Jeg brukte ikke skilt og kalte meg ikke etterforsker.
Jeg ville bli sett på som Jon Smith.
Ikke etterforsker Smith. Bare Jon Smith.
Vil du ha noe å spise?
Nei.
Jeg var der da han ikke ville spise maten sin for å si:
"Kan jeg skaffe deg noe?"
Og han var veldig spesifikk med forespørselen.
Svart kaffe og mandler uten salt.
Han ville kontrollere tonen og stemningen i avhøret
gjennom taktikken og spillene han spilte.
Det var litt katt og mus-lek.
Dennis, vil du ha kontroll? Du er kapteinen på skipet ditt.
Han er ikke her engang.
Nei, han tok av meg håndjernene, lukket døra og gikk.
Han ga meg Starbucks, mørkristet. Jeg drikker den nå.
Han sa vi kunne snakke mens jeg drakk kaffe.
Han har vært snill, kjære.
Målet var å få en tilståelse.
Jeg vil vite hva du gjorde i Norfolk i Virginia i september 1980.
Men for å komme til det punktet,
fokuserte vi på: "Jeg skal hjelpe deg så mye jeg kan.
Jeg er her for å lytte.
Det trenger ikke å handle om saken.
Vi kan snakke om alt."
Og jeg lot ham snakke.
I timevis.
Hvordan går det med knærne?
Bra. Ryggen gjør vondt.
Vondt i ryggen?
Jeg har samlet på blankvåpen siden jeg var 12.
-Ja. -Jeg har 115, ok?
Jeg har aldri hørt moren min si: "Jeg er glad i deg."
Og det siste pappa sa til meg, var:
"Moren din har et hjerte av gull. Hardt og kaldt."
Jeg klarte å skape det forholdet slik at han til slutt ville si
"Hei, denne fyren forstår meg.
Han forstår hvorfor jeg gjorde det jeg gjorde."
Og det var da Dennis endelig snakket med meg om saken.
Jeg er på øvelse i to uker.
Og jeg er der i halvannen uke.
Jeg er 100 mil unna alle jeg kjenner.
Jeg er utrolig stressa.
Etter rundt halvannen uke, sa jeg: "Faen. Jeg må av dette skipet."
Jeg gikk ut og vandret rundt.
Jeg gikk inn på en liten bar.
Jeg satte meg og bestilte en dobbel bourbon og Cola.
Jeg ble stupfull. Helt sykt full.
Det var mørkt.
Visste ikke hvor jeg var.
Jeg gikk ned langs gata.
Og jeg gikk forbi et hus.
Alle lysene var slukket.
Det var ingen bil utenfor.
Jeg sa: "Lurer på om de har penger liggende fremme."
Så jeg gikk bak huset.
Bort til et vindu.
Vinduet var låst med en krok.
Så jeg tok frem en lommekniv.
Åpnet vinduet.
Jeg falt nesten inn. Jeg var full.
Jeg var bare full.
Jeg gikk inn i huset, og det er stua.
Jeg lette etter penger. Ok?
Jeg gikk på kjøkkenet.
Jeg så i kakeboksen.
Ingenting der.
Det var en dør til.
Men da jeg åpnet døra,
satte hun seg og skrek, og jeg dekket munnen hennes med hånda.
Jeg dyttet henne ned igjen.
Jeg holdt fortsatt den lille lommekniven.
Akkurat.
Da jeg dyttet henne ned, tok hun den hånda.
Og den gikk inn der.
Så mens han forteller meg og beskriver dette,
gjør han den bevegelsen
for å gi inntrykk av at det var hennes skyld.
Hun fikk ham til å skade henne.
Da jeg begynte å roe meg ned,
lå hun fortsatt på senga, og hun beveget seg.
Og jeg sa: "Jeg går nå."
Og jeg gikk ut døra.
Han bare ignorerer alle de andre viktige detaljene,
men husker at han dro og hun satt,
og han sa: "Jeg går nå."
Da visste jeg at han forberedte seg på
å bagatellisere alt han gjorde den kvelden.
La meg spørre deg, Dennis.
Kan du sette ord på og beskrive
hva du følte i det øyeblikket?
Dette vil…
…menneskeliggjøre følelsene dine.
Det var en demon.
Fortell meg om demonen.
Det var da han forandret stemmen og oppførselen.
Han snakket veldig forsiktig, nesten som han var besatt.
Så begynte han å tegne demonen på papiret
Her er Dennis.
Demonen pleide å være her ute. Skjønner?
Mens han snakker, blir sirkelen større og større.
Og hadde et lite fippskjegg, horn og klør.
Greit.
Demonen er her inne.
Den prøver fortsatt å slippe ut.
Men det får den ikke.
Han var helt annerledes da han snakket om den demonen.
Det passet bra å konfrontere ham med de tydelige problemene.
-Husker du at du hadde sex med henne? -Nei.
-Det er saken, Dennis. Vi må… -Jeg ser det ikke. Jeg…
Jeg ser. Ok? Jeg ser.
-Eller benekter du… -Nei.
Nei, jeg benekter ikke. Jeg bare ser. Og…
-Du kan se at hun satt… -Jeg ser magen hennes.
Ok.
Da jeg stakk kniven…
Så hun hadde ikke på seg klær.
Jo, hun hadde på seg klær.
Hun må ha vært naken her om du kan se magen hennes.
Du ga den jenta juling.
Nei!
Du ga den jenta juling.
Og du knivstakk henne.
Jeg stakk henne bare én gang.
Hvordan vet du det?
-Én gang! -Hvis du var så full…
Fordi jeg fortsatt ser det for meg.
-Men du ser ikke noe annet. -Nei.
Så du vet ikke.
Kathleen hadde blitt stukket i brystet.
Og i ryggen.
Hendene var bundet bak ryggen med en ledning.
Hun hadde en strømledning rundt halsen.
Hun var kneblet.
Det var flere blåmerker på hele kroppen,
fra hodet helt ned til mageområdet.
Etter å ha hørt det, forandret han seg fullstendig.
Han ville ikke se på meg. Han ville ikke snakke mer.
Han så ned.
Og det var helt ulikt ham.
Veldig barnslig på en måte.
Jeg gjorde ikke det.
Tenk på det, så får jeg deg tilbake til sentrum.
Jeg gjorde ikke det.
Gi meg et par minutter.
Jeg gjorde ikke… Jeg gjorde ikke det.
Jeg gjorde ikke det.
Jeg gjorde det igjen.
På det tidspunktet, var jeg fornøyd med det jeg fikk fra ham,
for jeg visste det ville bli vanskelig
for ham å vinne over den tilståelsen i retten.
Jeg gjorde ikke det.
-Vil du tilbake? -Ja.
Greit.
Går det bra?
Nei.
Nå som du vet at Denny begikk et drap i Virginia,
er du bekymret for Aundria?
Jeg vet ikke hva jeg skal tro nå.
Tror du oss når vi sier at han gjorde dette?
Eller håper du fortsatt at han ikke gjorde det?
Det er alltid håp.
Det er alltid håp om at Aundria ikke er død.
Jeg vet det.
Dennis Bowmans kriminelle fortid
og at datteren hans er savnet og at han meldte henne savnet,
plasserer ham øverst på listen over mulige mistenkte.
Vi tenkte også på
kvinnen som har bodd med ham
i de 30 årene Aundria har vært savnet.
Spørsmålet er at om det er noe å vite,
vet hun det?
En stor del av denne historien handler egentlig om Brenda.
Hei, dette er en forhåndsbetalt samtale fra…
Dennis Bowman.
For å godta samtalen, trykk null.
Hei, fikk du noe i dag?
Det var unødvendig.
Du fikk meg til å gråte.
Jeg gråt da jeg bestilte den.
Hans eneste forbindelse til verden var Brenda.
Han har ingen andre.
Vi burde ha gjort noe første gang du slapp ut.
Vi burde ha gått til terapi.
Vi burde ha funnet ut av alt.
Hun var en hengiven kone og ble hos ham og trodde på ham,
at han kunne og ville bli bedre.
Jeg elsker deg.
Jeg elsker deg også.
Selv om jeg forbanner deg iblant.
Og jeg klandrer deg ikke. Jeg burde være hjemme. Jeg er her.
Vi overvåket telefonsamtalene deres.
Det ble tydelig at han fortsatt søkte hennes gunst.
Han elsket henne. Han håpet at Brenda elsket ham.
Jeg elsker deg.
Du burde ha tenkt på det for 40 år siden.
For 40 år siden gikk jeg fra vettet.
Skulle ønske du aldri hadde dratt til Virginia for 40 år siden.
Ja, jeg også.
Det er helt utrolig.
Hva slags person… Hva slags kvinne blir hos det?
Tanken på Brenda gjør meg enda sintere enn Dennis.
Jeg klandrer henne like mye. Det gjør jeg. Hun hadde god tid til å tenke på det.
Hun brydde seg bare om seg selv og Dennis.
Så hun fortjener min vrede.
Du vil ikke tro det om personen du giftet deg med og elsker
og vil tilbringe resten av livet med.
Men når du har bevis på at han har gjort disse tingene,
hvordan kan du ignorere det?
DELSTATSPOLITI
Selv om Dennis er arrestert for et brutalt drap
som fant sted i Virginia,
er vårt mål i Michigan å finne Aundria.
Vi visste at Dennis ville bli i Michigan.
Vi visste at han skulle til Virginia.
Det var da vi kom på planen.
Det kommer til å bli umulig å besøke deg i Virginia.
Jeg vet det.
Sue spurte om jeg skulle flytte til Virginia en stund.
-Jeg sa: "Nei, det kan jeg ikke." -Nei.
Brenda er her i Michigan.
Så hvis han vet at han må tilbringe resten av livet i fengsel,
hvor vil han heller tilbringe tiden?
Og vi har en teori om at han heller vil være i Michigan
så Brenda kan besøke ham.
Vi ville gi Dennis Bowman et tilbud
om at hvis han var ærlig om Aundria,
ville vi vurdere å la ham bli i Michigan.
Dette kan jeg gjøre,
og jeg har allerede tillatelse.
Om jeg vet hvor Aundria er,
og jeg finner henne,
og jeg kan gi deg og Brenda fred,
kan jeg beholde deg her i Michigan.
Du kan få være nærmere Brenda og Vanessa.
Men jeg kan ikke gjøre noe med det.
Han var vanskelig. Han var sta fordi han hadde støtte.
Brenda støttet ham. Datteren hans støttet ham.
Det hadde vært fint å ha deg her,
men du kan ikke innrømme noe du ikke gjorde.
Det er det jeg sier til dem.
Han sa: "Vel, det har skjedd ulykker eller…"
Jeg sa til ham i går: "Du dreper ikke familien.
Du blir sint på dem. Du kjefter.
Noen ganger slåss du. Men du dreper dem ikke."
De sa: "Man skal ikke drepe noen." Gud bedre.
Jeg tror ikke de aner hva ekte familie er.
Å! De har gravd store hull gjennom området til Shadow.
Ja, greit. Så de gravde opp hagen?
Hele hagen.
Jøsses.
Jeg vet virkelig ikke hva de leter etter.
Da Norfolk-politiet kom for å arrestere Mr. Bowman
for drapet på Kathleen Doyle,
hjalp vi dem med å undersøke eiendommen
med jordgjennomtrengende radar og kadaverhunder.
Vi lette etter bevis i Kathleen Doyle-saken,
men vi lette også etter rester eller levninger av Aundria.
Dette er en merkelig følelse jeg knapt kan beskrive,
trist og kvalm og bare:
"Har dere ikke gravd henne opp enda?"
Jeg var sikker.
Jeg var sikker på at de ville finne det jeg sa de ville finne.
Men det mislyktes. Vi fant ingenting.
Vi hadde presset Dennis om Aundria.
Jeg vet ikke hvor datteren min er.
Jeg har sagt det, og du kommer tilbake til:
"Vel, du vet, kanskje det var en ulykke,
eller kanskje du mistet besinnelsen eller…"
Du blir ikke sint nok på ungen din til å drepe dem.
Det blir du ikke!
Han måtte lage sin egen historie.
Så jeg visste at før eller senere ville han forhandle om Alexis.
Og plutselig hadde Dennis uttrykt at han ville møte Brenda.
Det er en unik forespørsel,
så vi fikk godkjenning fra sheriffen
til å ha et møte mellom Dennis og Brenda
som ble overvåket av meg og Haverdink.
Da Dennis ble hentet tilbake til avhørsrommet,
møtte jeg ham i gangen.
Det første han sa var: "Jeg håper kameraene er klare."
-Hei. -Sitt her, Brenda.
Hei, Brenda. Sett deg.
Dette er spesielt. De gjør ikke dette.
De gjorde det bare fordi…
Jeg har gjort noen ting jeg skammer meg over.
Helt ærlig.
Aundria er død.
Hun har vært død fra starten av.
Jeg kom hjem den dagen med babyen, og babyen sov.
Jeg la babyen på sofaen i stua.
Jeg gikk opp trappa.
Aundria kom ut av soverommet vårt.
Jeg sa: "Hva gjør du?" Hun sa at hun skulle dra.
Vi kranglet.
Jeg sa: "Nei, du drar ikke. Du skal ingen steder."
Og hun sa: "Jeg får bare…
fortelle rådgiverne at du misbrukte meg igjen."
Jeg sa: "Nei, det skal du ikke." Jeg slo henne.
Og hun falt baklengs ned trappa.
Nei! Du gjorde ikke det!
Ikke tilstå noe du ikke har gjort!
Det gjør vondt, skatt.
Jeg løp ned trappa.
Jeg sjekket, og hun hadde ikke puls.
Og hun pustet ikke.
Og hun hadde en stor…
Nakken hennes føltes feil. Den var fæl.
Hodet hennes rullet over,
og hun bare stirret, som dukkeøyne som stirrer på ingenting.
Hun var borte.
Jeg kunne ikke miste deg.
Og Vanessa. Hun var bare 14 måneder gammel.
Jeg visste ikke mine arme råd.
Jeg visste at om jeg ringte og fortalte dem noe som helst,
ville de fengsle meg igjen.
Jeg pakket henne inn i et teppe,
bar henne ut og gjemte liket på låven.
Så ringte jeg politiet og meldte henne savnet.
Hun lå der et par dager.
Og jeg fant en papptønne.
Jeg prøvde å stappe liket i tønna.
Det passet ikke.
Skatt, jeg måtte skjære av beina for å få plass.
Og så, etter kanskje en dag eller to,
da naboene satte ut søppelkassene,
rullet jeg tønna ned og satte den ved siden av.
Og neste morgen var hun borte.
Tretti år.
Ja.
Trettien år.
Så lenge jeg ikke sa det… hadde du håp.
Jeg er lei for at jeg lurte deg.
Jeg vet hva du var redd for.
Men det var datteren vår. Du burde ha ringt etter hjelp.
-Jeg har forsvart deg så mye mot Cathy. -Det vet jeg.
Jeg vet det.
Herregud.
Jeg klarer ikke å tenke på hva han gjorde mot datteren min.
Virkeligheten er ganske brutal.
Men historien hans er bare tull. Alt han sa er tull.
Jeg tror ikke på at en 14 år gammel jente falt ned trappa.
Det ble mer og mer hennes feil. Jeg hørte ikke at dette var hans feil.
Om noe, kastet han datteren min ned trappa.
Han skar henne i stykker.
Han er en jævla feiging.
Det er det en feiging ville gjort.
All letingen etter henne, plakatene, du visste det var…
Det var tøys.
Og du sa at pengene…
Var borte.
Jeg brant veska og jakka hennes som lå der.
Og jeg tror det som skjedde var at jeg aldri sjekka veska.
Pengene kan ha blitt brent med den.
Jeg vet ikke. De var borte.
Når brant du veska?
Etter at jeg løftet henne og bar henne ut.
-Før du ringte politiet? -Ja.
Den brant nok fortsatt i tønna da han kom dit.
De hadde en arrestordre på henne. Hun var mistenkt, og Dennis var offeret
fordi han påsto at hun stjal hun penger fra ham.
Jeg bare…
Du kan ikke forestille deg hvor sint det gjør meg.
Og da noen sa at de så henne i Holland,
sa jeg det ikke til dem.
Og noen andre sa: "Vi så henne i Indiana. Hun var på en bar."
Hva syntes du om det?
Bra.
Det fjernet mistanken fra meg.
Vi visste at for at Dennis skulle ha
større sjanse til å bli tiltalt og dømt,
ville det være veldig fordelaktig å ha Aundrias levninger.
Vi visste at vi hadde dårlig tid,
for han skulle snart stå for retten i Virginia.
Jeg elsket henne selv om hun brakk nakken.
-Klart. -Greit.
Han lurte meg ikke.
Jeg tror ikke han lurte noen. Brenda. Han lurte Brenda.
Jeg tror hun fortsatt elsker Dennis,
og det er vanskelig å forstå på grunn av det han har tilstått.
Bare du vet sannheten.
Og Gud.
Brenda støtter ektemannen fullstendig.
På telefonen sa hun:
"Det eneste som betyr noe er vår kjærlighet til hverandre."
Jeg fikk en lang tale fra Sue.
"Vi kan umulig forstå hvor såret og…"
Ja.
Hun sa det som om du parterte Aundria mens hun levde.
-Ja, det gjorde hun vel. -Det var sånn hun sa det.
Jeg skrev tilbake et par ganger:
"Du vet ikke halvparten av det du tror du vet."
Det er det vi ikke skjønner.
Du kan ikke engang tenke på Aundria og det hun gikk gjennom?
Eller Kathleen?
Er du ikke forferdet?
Hvordan gikk hun glipp av det?
Det er rett foran deg. Hvordan gikk du glipp av det?
Du er ikke uskyldig i dette. Ikke prøv deg. Du er ikke et offer.
Jeg tror ikke på at hun ikke visste hva som foregikk.
Etter å ha sett ham komme etter henne over bordet,
var ikke det første gang det skjedde.
Hun satt der uten å gjøre noe.
Nei, hun må også vekk.
Hun må sitte i fengsel som medskyldig.
Jeg forstår ikke at hun ikke er like skyldig som ham.
Jeg kan bare si det jeg ble fortalt den dagen
og har trodd på i alle disse årene.
Jeg har Filipperne 4:13 i ett hjørne.
Og jeg har Jesaja 41:10 nederst.
Ja.
Du tar ikke fra meg kjærligheten eller noe eller min Gud.
Og det er sånn jeg er.
Hvis du ikke liker det, da så!
Jeg tror Dennis var en mestermanipulator.
Den beste løgnen er en som stort sett er sann, ok?
Jeg tror han manipulerte alle historiene,
og av en eller annen grunn, trodde Brenda ham.
Hun var bare en brikke i ekteskapet.
Bare se på noen av tingene han gjorde.
Han skjulte det godt.
Og han jobbet hardt med det, tydeligvis.
Jeg mener, han var…
…smartere enn vi trodde.
Hele historien om at han kastet henne i søpla til naboen…
Det er mulig, men det virket for risikabelt.
Så nå avskjærer vi brev han skriver til Brenda
som motsier noe av det Dennis sa i tilståelsen.
Tolvte desember 2019.
Kjæreste skatt.
Jeg vil fortelle deg noe bare mellom oss to.
Aundria falt.
Hun brakk nakken, og jeg gjemte liket hennes,
men jeg kastet ikke liket hennes i søpla.
Jeg la liket hennes i en grav ved en privat gravlund.
Hun hadde på seg jeans og favorittgenseren.
Hun har et gullsmykke med et hjerte og et kors på.
Jeg pakket henne inn i et rent, hvitt laken.
Fint og stramt som en mumie.
Jeg bandt hendene og føttene med et rødt bånd.
Hun likte den fargen.
Så plasserte jeg henne i en ny sølvpresenning,
drysset sedertrefliser, nellik og kanelbiter
mellom henne og presenningen,
og fylte graven, vannet jorda.
To uker senere så man nesten hvor hun var.
To måneder senere kunne man ikke det.
På 30 år har jeg gått forbi henne mer enn 100 ganger.
Hun er sikkert hos Gud.
FREDAG 3/1/20
Du sier at du ikke vet sannheten.
Sannheten er at jeg elsker deg. Jeg elsker Vanessa.
Og jeg elsket Aundria.
Du har kjent meg i 50 år, og du sier at du ikke kjenner meg lenger?
Vel, da må du bestemme deg selv.
Jeg vil aldri glemme deg.
Du er for alltid inngravert på hjertet mitt.
Denny.
Vi tok disse brevene på alvor.
Vi dro og lette ved gravlundene i området
med jordgjennomtrengende radar og kadaverhunder,
og vi behandlet hvert eneste brev som om han kanskje snakker sant nå.
Du vet at vi har avlyttet samtaler og brev.
-Ja, og brev. -Hvor mange historier har vi?
Sikkert tre eller fire.
Ja, så hvilken er sann?
-Vel. -Hva er sannheten?
Det må du finne ut av selv.
Det er du som vet hvor hun er.
Det stemmer.
Og jeg skal tie om det resten av livet.
Jeg tror det var en lek for ham. Hva har han å tape?
Fortell dem litt om ditt og datt.
Får ham ut av cella.
Han kommer ikke til å si alt med en gang.
Han er kriminelt dyktig nok til å vite at
han kan si litt av gangen og manipulere dem.
Men politiet falt ikke for det. Gudskjelov.
Så politiet brukte Brenda for å nå Bowman.
Vi er klar over at du fortalte din kone en annen historie.
Problemet det skapte, Dennis,
er at nå ble hun innblandet i dette,
og det trenger hun ikke å være. Ok?
Det er et problem for Brenda.
Jeg vet at du ikke vil gi kona di problemer.
Du sier at du er glad i Brenda, men se hvem du beskytter.
Jeg sier ikke hvor datteren min er begravd.
En del av den psykologiske etterforskningen
blir å prøve å snakke med
og bruke kona Brenda mot Dennis Bowman.
Så vi møtte henne hjemme hos henne.
Vi sa: "Du må si til Dennis at han skylder deg dette.
Han har tatt henne så lenge. Han skylder deg dette."
-Dette er en telefon fra… -Dennis.
…en innsatt ved Allegan County fengsel.
Denne samtalen blir tatt opp og overvåket.
Du vil kanskje ikke høre på det jeg har å si, men…
Kom igjen. Si det.
Aktor her vil fortsatt ikke reise tiltale uten liket hennes.
Greit.
Hvis du bestemmer deg for å fortelle meg det jeg må vite,
får du bli i Michigan hele livet,
som gjør det mulig for oss å besøke.
Det er ikke garantert,
men jeg må holde fast i ethvert håp jeg har.
Hun har fortsatt ikke en slutt på det med Aundria.
Hun, fra vårt ståsted,
må tvile på sine egne tanker.
Dette er en samtale fra…
Dennis.
Denne samtalen blir tatt opp og overvåket.
Jeg kan ikke ta meg sammen.
Jeg drømmer om det.
Drømmer om hva?
Aundria! Deg! Alt!
Jeg vil finne fred ved å vite hvor hun er.
Jeg vil ha jenta vår med meg hjem i en veldig pen urne.
Da kan jeg endelig innse at hun er der hun hører hjemme
etter alle årene hun har vært borte.
Det er tydelig at han prøver å gi Brenda en historie
som hun så vidt kan godta.
-Jeg gravla henne i en ekte grav… -Skal jeg leve sånn resten av livet?
Du trenger ikke leve som noe resten av livet.
Hvis vi ikke kommer forbi dette…
Jeg kan ikke! Jeg kommer ikke helt forbi!
Jeg prøvde å forklare deg det!
Den eneste hjelpen vi får fra nå av, er fra Gud.
Hele greia er ulogisk og psykotisk.
Men i hodet hans prøvde han fortsatt å kontrollere henne.
Vi ville at Brenda skulle ta igjen mot Dennis.
Jeg bryr meg ikke lenger, Denny.
Samme hva som skjedde, elsker jeg deg uansett.
Det er en mulighet for at vi kan ha et slags liv her i Michigan.
Jeg vil høre deg si at du tror det finnes håp.
Det er alt vi har.
Jeg tror deg, skatt.
Jeg begynner å tro at Dennis aldri vil innrømme hvor liket hennes er.
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
Etter en lang dag går Bryan og jeg til bryggeriet i Grand Rapids
og tar oss et par øl,
og Todd Workman ringer Bryan og sier: "Hei.
Brenda snakket med Dennis. Du må høre det."
Jeg skal si nøyaktig hvor Aundria er.
Hun er veldig nær.
Jeg håper det.
-Det er hun. -Men…
Brenda, Aundria er begravd i hagen vår.
Vi bodde ikke her! Vi var ikke engang…
-Brenda, hun er der. -Vi eide ikke dette stedet.
Jeg begravde tønna da vi bodde i det gamle huset.
Da vi skulle flytte, tok jeg tønna til huset vårt.
Jeg gravde hullet og la tønna i det.
Så dekket jeg over alt.
Hun har vært der hele tiden.
Nå vet du det.
Det var bitende kaldt.
Antropologienheten vår kom til åstedet.
Vi begynte å sakte fjerne jorda fra området.
Men vi vet fortsatt ikke om dette er riktig informasjon
eller bare nok et eventyr fra Dennis.
Metta sa det.
"De er der ute igjen. Nå har de bulldoseren og teltet."
Endelig er de akkurat der hun er.
På et punkt fikk grabben tak i
ringen fra ei tønne.
Og vi stoppet.
Tiden føltes som om den gikk saktere.
Antropologene gikk ned i hullet
med tannbørstene og små hakker og spader,
så de ikke gikk glipp av noe.
Antropologene stoppet like etter.
Det er et bein der.
Å, gud.
Det var trist at vi tok et barn opp av bakken etter 30 år.
Det var trist at Brenda,
som er i hjemmet mens vi gjør dette,
snart finner ut at det Dennis sa var sant,
og at datteren hennes var begravd i hagen.
De sa ikke helt at det var Aundria.
De sa bare :"Vi fant levninger."
Og så sto jeg der i noen minutter.
Jeg snudde meg og Todd fulgte meg tilbake.
Og alt jeg kan si til ham er: "Han løy ikke denne gangen.
Han løy ikke, Todd."
Levningene hennes ble funnet i fire forskjellige poser
inne i restene av tønna.
Og da vi fant henne, ble hun funnet i en søppelpose med bleier.
Sikkert for å skjule lukten.
Det er den Dennis Bowman er.
Det var godteripapir i søpla med henne,
og datoen på det var 1989.
Det ble tydelig for oss,
da vi så året 1989, at hun ikke hadde forsvunnet.
Hun hadde ikke rømt.
Hun hadde vært i den tønna siden den dagen i mars.
Hvordan var brevet du skrev så overbevisende om kirkegården og…
Det var mer tull for dem, og jeg trodde det ville gjøre deg gladere.
Men du ble aldri gladere.
Du har bare klaget over at du ville ha henne der med deg
i en boks, på ei hylle.
Jeg trodde at om du trodde hun ble begravd anstendig, med respekt,
ville du kanskje si: "Det var nok." Men nei.
Jeg vil ikke ha deg sint.
Du får henne i det minste i en boks på en hylle.
Så nå er jeg her.
Nå vet du det. Jeg er en råtten, stinkende jævel.
Ingenting er forandret. Jeg elsker deg fortsatt.
Du har ett minutt igjen av samtalen.
Denny! Hørte du meg?
Ja, jeg hørte deg.
Det er over, baby.
Farvel!
Så dette er obduksjonsrapporten?
Vi trengte bekreftelse på at det virkelig var Aundria.
Det kunne bare gjøres via DNA.
Vi hadde en DNA-prøve fra Cathy.
"Undersøkelse utført.
De komplette koordinatene mellom prøvene
bekrefter et datter-mor-forhold," herregud,
"mellom skjelettrestene og Catherine Terkanian."
Jeg fikk henne ut av bakken. Jeg har beina.
Det er som om hun har skreket fra den hagen i årevis.
At Cathy hadde denne mistanken
om at Dennis er ansvarlig og at Aundria er begravd i hagen
og at begge viste seg å være sanne, er nesten uforklarlig.
Det var morens instinkt.
ULØST FORSVINNING
Hun har pekt på det stedet i årevis.
Jeg var forbløffet over at hun var der.
Hørtes det sprøtt ut den gangen?
Ja, det gjorde det. Men hun hadde rett.
Det er visst ikke umulig, men veldig usannsynlig, vil jeg si.
Brenda, Denny har tilstått noen andre ting
som han hadde gjort før.
Vil du høre om dem?
Han vil tydeligvis ikke si det selv.
Jeg synes du fortjener å vite det.
Han sa at da han var stasjonert i San Diego
før dere ble gift, forgrep han seg på en kvinne.
Og så sa han at kort tid etter at dere hadde giftet dere,
forgrep han seg på to kvinner i San Diego.
Og så, tidlig på 80-tallet,
at han hadde forgrepet seg på en kvinne i en husvognpark.
Jeg kjenner ikke den mannen.
Ja.
Da jeg satt der og fortalte dem
at jeg ikke ante hvem mannen de snakket om var,
skjønte jeg ikke hvor sant det ville bli.
Unnskyld.
Vi har snakket sammen om Metta-jenta
som ble bortført fra Windmill bensinstasjon
og ble tatt til Silver Creek Campground.
Nei, jeg vet ingenting om det.
Han gjorde det,
men de hadde ikke bevis på at han gjorde det,
men… han gjorde det.
Han ødela mye i vår søte lille by.
Og jeg vet at Dennis Bowman kan ha andre ofre der ute.
Så det er alt det mørke i skapet?
Det er alt…
Det er alt det mørke i skapet mitt.
Han er en voldelig sexforbryter.
Så du sitter igjen med den plagsomme følelsen.
Det er vanskelig å forestille seg at alt det som skjedde med Kathleen Doyle
ble gjort av noen som aldri hadde tatt et liv før.
Vi vet at det ikke begynte med Kathleen i 1980.
Hvis han innrømmer utallige voldshandlinger mot kvinner,
inkludert minst to drap,
hva er de vi ikke vet om?
Hvem vet hva han har gjort? Han er et monster.
Ordet må ut, for det er flere ofre der ute.
Jeg vil hjelpe med å løse forbrytelser.
Det er det hjertet mitt sier.
Kanskje jeg er fylt av ånden til hver kvinne han voldtok,
drepte, hvert barn han misbrukte.
Kanskje jeg er full av ånden til alle de menneskene,
og det gjør meg til hans verste mareritt.
DENNIS BESTRIDER IKKE
TILTALEN FOR OVERLAGT DRAP PÅ AUNDRIA BOWMAN
Dennis blir dømt i dag, uoverlagt drap.
Det er overlagt drap, men du vet,
det går greit for meg.
Uoverlagt drap på barnet mitt.
Jeg blir sint av det han gjorde mot henne.
Men det er et annet slags sinne.
Og kanskje jeg føler litt fred for Alexis.
Kanskje det er det.
Metta, nå skjer det.
Folket er klare, dommer.
Aundria var på gravstedet i 30 år,
uten å kunne si til noen hva som hadde skjedd med henne.
Tiltalte drepte henne og gjemte henne for å redde seg selv.
I dette tilfellet mistet Aundria både stemmen og livet.
Hun ville aldri få vokse opp og bli gammel,
omgitt av familie og venner som virkelig elsket henne.
Jeg har vært i bransjen i nesten 40 år.
Jeg har reist påtale for kalde drapssaker.
Jeg tror ikke jeg har lest noe så urovekkende.
En straff som holder deg unna samfunnet vårt
i minst 35 til 50 år passer bedre i denne saken.
Og det er rettens ordre.
Det siste teamet vårt ville,
var å la ham ha den minste kontroll
ved å få sone i fengselet han ville være i,
fordi det var beleilig for ham.
Og jeg skal gjøre alt i min makt
for å sikre at Dennis Bowman ikke kontrollerer noe.
I dag dømmes Dennis Lee Bowman
for drapet og parteringen i 1989
av hans 14 år gamle adoptivdatter Aundria Michelle Bowman.
Mr. Bowman blir sendt tilbake til Virginia for å sone livstidsdommene.
Så vi tok avgjørelsen som et team
om at vi ikke ville la ham ha den kontrollen,
og vi ville sende ham til Virginia for drapet på Kathleen Doyle.
Han falt for det som den idioten han er.
ANG: UTLEVERING - DENNIS BOWMAN
Bortsett fra det at han tok henne fra oss, er han overflødig i historien hennes.
Kathleens historie handler om livet hennes.
Hun var jenta vår.
Hun tilhørte oss.
Og det er det jeg føler.
Hver eneste dag i livet mitt
tar jeg på bildet av henne og sier: "Glad i deg."
Vi ga hverandre syriner i gave.
Det var vår blomst.
Og hver gang syrinene blomstrer om våren,
sier jeg: "Kathleen, syrinene blomstrer."
Og jeg lukter på blomstene, og sier hvor mye jeg savner henne.
Og vet du, noe veldig rart skjedde.
Etter at de fant personen som drepte Kathleen,
som var om høsten,
blomstret syrinbusken min, noe som er veldig uvanlig.
Den blomstrer bare om våren.
Ikke la personen som gjorde denne forferdelige tingen
være den personen alle husker.
La dem huske de unge kvinnene som døde.
Todd, takk for alt.
Det var en laginnsats. Takk.
-Kan vi snakke med deg? -Ja.
Brenda har levningene.
Hun fikk levningene kremert.
Og hun vil gi deg halvparten av Aundrias kropp.
Jeg takler ikke dette.
Jeg takler ikke dette akkurat nå.
Hva skulle hun gi meg, hvilken halvdel?
Hvordan våger hun!
Vi har det til deg her i dag, hvis du vil akseptere det.
Selvsagt gjør jeg det.
Jenta mi er her, dere. Her.
Hun vet at monsteret er borte.
Du kan gjette hva dette er.
-Nei. -Jo.
-Seriøst? -Halvparten.
"Jeg deler likt med deg
fordi du var moren hennes først.
Jeg ber om at Gud kan hjelpe deg med å finne fred med alt dette. Brenda."
Hun blir bare mer oppdelt. Jeg…
Jeg er mer enn forbanna.
Jeg kan ikke tro at Brenda ville dele opp kroppen hennes igjen.
Og jeg vil ha all asken hennes.
Da får kanskje den moderlige delen av meg fred.
Hvordan skal hun kjempe imot?
Enhver dommer i verden hadde snudd seg og sagt:
"Du er heldig som får det du får
fordi hun deler med deg."
Husk at hun kastet henne.
Jeg er så innmari sint.
Jeg er lettet, men jeg er fortsatt sint. Jeg trodde sinnet ville bli borte.
Brenda er frekk nok til å kalle seg min datters mor.
Jeg vet ikke om Alexis var venstre- eller høyrehendt.
Jeg vet ikke hvordan hun hørtes ut.
Jeg hørte henne aldri si: "Glad i deg, mamma."
Hun kalte meg aldri mamma, men jeg er moren hennes helt til beinet.
Jeg føler meg litt hjemsøkt av Alexis.
Hun er ikke helt borte.
Jeg er så nær som man kan være ånden hennes.
Jeg ble henne nesten. En mer moden, sint versjon.
Det er som å gå inn i en brann, og det forvandlet meg.
Det er en veldig intens, varm, brenner kjøttet-av-meg-ild
som ingen kan se, som bare jeg kan føle.
Men jeg tror jeg må gjennom dette.
Jeg må finne den andre siden av brannen.
BRENDA BOWMAN VILLE IKKE BLI INTERVJUET
OG SVARTE IKKE PÅ FORESPØRSEL OM KOMMENTAR.
DENNIS BOWMAN SONER TO LIVSTIDSDOMMER I VIRGINIA
LOVMYNDIGHETENE SIER AT DEN FULLE UTSTREKNINGEN
AV DENNIS BOWMANS BRUTALE FORBRYTELSER KANSKJE ALDRI BLIR KJENT
Tekst: Marte Fagervik