Doamnelor și domnilor, vom ieșim puțin.
Bună ziua, dnă Bowman! Sunt lt. Squyres, Serviciul Omoruri, poliția din Norfolk.
Eu sunt detectivul Smith.
Regret că ne cunoaștem în aceste circumstanțe.
Știu că e tragic și vă e foarte greu.
Vă pot spune despre crima de care e acuzat acum.
A trecut mult timp.
Cred că vă pot evoca cele întâmplate.
1980.
Eram căsătoriți de nouă ani.
Da.
Acum suntem căsătoriți de 47.
Ați fost o soție foarte devotată 47 de ani și i-ați acordat prezumția de nevinovăție.
Dar cred că a trădat încrederea și loialitatea dvs.
Și, fiind un om bun, nu v-ați fi imaginat…
că ar putea face ceva atât de oribil.
Va fi pus sub acuzare pentru omor și viol.
Când am aflat că s-ar putea să mai fi ucis pe altcineva,
a fost ceva complet neașteptat.
Dar nu m-a surprins.
Nu sosise încă momentul să i se facă dreptate fiicei mele.
Dar urma să aflu ce i s-a întâmplat lui Kathleen Doyle în Virginia.
ÎN FOC: FIICA PIERDUTĂ
Ea e Kathleen, pe barca noastră.
Adora să navigheze. Era un marinar bun fiindcă tatăl ei era marinar
și construise o barcă cu pânze când era ea mică.
Era independentă.
Și curajoasă.
Voia să călătorească mult.
Decisese că vrea să vadă și să experimenteze cât de multe putea.
Slavă Domnului că a făcut-o!
A avut o viață plină.
Împlinise 25 de ani în aprilie.
Bert, mama lui Kathleen, e sora mea mai mare,
dar sunt doar șapte ani între mine și Kathleen.
Eram foarte apropiate.
Am fost crescute ca niște surori.
Kathleen era foarte frumoasă.
Avea părul castaniu, lung și lucios,
ochi verzi strălucitori și un ten irlandez frumos.
Avea 1,50 m, dar adăuga mereu: „Și încă un centimetru.”
MĂTUȘA LUI KATHLEEN DOYLE
Avea un chicotit grozav.
Ne hlizeam adesea împreună.
Era foarte carismatică.
Asta era o latură a ei, dar mai avea și una liniștită, cerebrală,
care i-a permis să exceleze la școală.
A fost la facultate în Woodstock, Connecticut
fiindcă voia să fie scriitoare.
Și a absolvit magna cum laude.
Era o pagină pe biroul ei când a murit.
„M-am întrebat adesea ce îi face pe scriitori să scrie.
Cândva, pe parcurs, am simțit și eu acest impuls.
Știu că nu sunt pregătită să scriu.
Simt că mai trebuie să trăiesc mulți ani
înainte să scriu ceva valoros.”
E scrisă în săptămâna dinaintea morții.
Nu am știut cum a murit timp de 20 de ani.
Nu lăsam pe nimeni să-mi spună. Neștiind, nu-mi puteam imagina nimic.
Kathleen Doyle locuia într-o casă mică, fără etaj, din Norfolk, Virginia.
Era o căsuță pitorească dintr-o zonă liniștită a orașului.
În stânga casei era o biserică metodistă.
Era o casă de vis pentru un cuplu proaspăt căsătorit
din rândul militarilor.
Kathleen s-a căsătorit în decembrie 1979.
Pe soțul ei, membru al Marinei, l-au trimis în misiune în vara următoare.
Iar ea era singură în casă atunci, doar cu pisoiul ei.
În seara zilei de 9 septembrie 1980,
a venit pe la ea Vivian, o bună prietenă.
Au băut câteva pahare de vin.
Vivian a zis că a stat câteva ore și a plecat pe la 21:30.
A doua zi, Vivian s-a îngrijorat, fiindcă nu putea să dea de Kathleen.
Vivian l-a rugat pe Jim, soțul ei, să meargă cu ea la Kathleen acasă.
Când Vivian a împins ușa din față,
și-a dat seama că era deschisă.
Odată intrată,
a observat pe măsuța de cafea paharele de vin lăsate din seara dinainte.
I s-a părut ciudat.
A mers mai departe,
a deschis ușa dormitorului lui Kathleen
și a găsit-o moartă pe podea, în dormitor.
S-a deschis imediat o anchetă pentru omor.
Ne-a sunat tatăl ei, Tim.
A zis doar: „Kathleen a fost ucisă.”
Îmi amintesc că mă sprijineam de perete și mă gândeam: „Cine și de ce țipă?”
Apoi am realizat că eu țip.
Și nu mă puteam opri.
O femeie fusese ucisă în propria casă.
Și fusese atacată în mod brutal.
Dar era ceva exagerat.
Camera fusese distrusă.
Salteaua fusese împinsă de pe pat,
de parcă avusese loc o luptă acolo.
Kathleen era întinsă pe cuvertura de pe podea.
Era complet dezbrăcată.
Au aflat că fusese violată.
Iar cauza morții era asfixierea mecanică,
adică strangulare.
Avea o arsură circulară pe obrazul drept,
cam de diametrul unui trabuc sau al unui lemn dintr-un set de jucării.
Sunt lemne cu care copiii construiesc căsuțe de jucărie.
Și era foarte ciudat, pentru că Kathleen nu avea copii.
Aceste obiecte au fost găsite în baia lui Kathleen, în coșul de gunoi.
Partea interesantă este că acest lemn e ars la capăt.
Și se potrivește cu arsura pe care o avea Kathleen pe obraz.
Evident, asta ne indică un infractor foarte violent.
Probele indicau că ucigașul era obișnuit cu acest grad de violență.
Asta sugera că nu comisese o astfel de infracțiune pentru prima dată.
Când Vivian și soțul ei Jim au găsit-o pe Kathleen
și au încercat să sune la poliție,
auzeau dispecerul, dar dispecerul nu i-a auzit.
Când poliția a examinat telefonul,
au văzut că fusese scoasă capsula de voce.
Practic, se dezactivase funcția de vorbit a telefonului,
ca nimeni să nu poată să ceară ajutor.
Dar cele găsite la locul crimei au început să-i frustreze pe polițiști.
Nu descoperiseră nimic care să le permită să înceapă
să caute persoana care o atacase atât de brutal pe Kathleen.
Căutam să vedem dacă existau amprente de identificat, dar nu existau.
Singurele amprente găsite erau ale lui Vivian și Kathleen Doyle,
ceea ce era de așteptat, întrucât petrecuseră seara împreună.
Erau și câteva amprente vechi ale soțului lui Kathleen.
El se afla pe un portavion în mijlocul Oceanul Indian,
deci poliția știa unde fusese.
Poliția urma să se concentreze pe bărbați
care nu plecaseră în misiune cu soțul lui Kathleen.
Și s-au concentrat pe vecini.
Odată ce aceștia au fost eliminați de pe lista de potențiali suspecți,
nu au mai avut ce să caute pornind de la ceea ce știau atunci.
Cazul fusese practic nerezolvat timp de 40 de ani.
Mi-a dat viața peste cap.
Da.
Judecând după experiența mea,
soțul dvs. a făcut multe rele mult timp.
A făcut rău mai multor persoane,
le-a violat
și le-a ucis.
E groaznic și aș vrea să nu fi trebuit să discutăm despre asta.
Dar a făcut ceva foarte brutal.
Și vreau să vă gândiți că v-a trădat și v-a trădat familia.
Nu mai suport.
Bine. Înțeleg.
I-am auzit vocea. Mi-ai arestat soția?
E aici.
- Tu ai făcut asta familiei tale. - N-am făcut nimic familiei.
- Ba da. - Ba nu.
Un monstru.
Un monstru absolut.
Dar măcar Bowman urma să o pățească.
Adevărul urma să iasă la iveală.
M-a sunat Cathy. „L-au prins!”
„Îl arestează acum.” Și eu i-am zis: „Ce se întâmplă?”
Atunci am sunat-o pe Brenda.
Era supărată și mi-a zis: „Ne luăm avocat. N-a făcut nimic. E arestat din greșeală.
Îl rețin pentru ceva întâmplat în Virginia și el nici măcar nu era acolo.”
Mi-a spus că locuiau în Michigan când a fost ucisă Kathleen.
Deci nu putea să fi fost Dennis.
Familia lui Kathleen devine incredibil de implicată în caz.
Tatăl ei, căpitanul O'Brien, era membru al Marinei Statelor Unite.
Căpitanul O'Brien, la fel ca mama biologică a Aundriei,
și-a intensificat efortul de a face poliția să ancheteze.
Să facă ceva cu adevărat, nu doar să se prefacă.
Tim a simțit că trebuia să se facă ceva. Trebuia să se ia măsuri.
Voia să afle cine ar putea fi criminalul.
Eu și sora mea, mama lui Kathleen,
abia ne ridicam din pat în fiecare zi.
Nu ne mai simțeam în siguranță nicăieri.
Sora mea a luat pisoiul lui Kathleen. Fusese cu ea când a murit.
Adesea spunea „Dacă ar putea vorbi…”
L-a păstrat până când s-a îmbolnăvit.
L-am dus la veterinar și a murit în brațele noastre pe drum.
Ea era de neconsolat.
Tim mi-a spus: „Sora ta simte că își pierde fiica încă o dată.”
Știu că și el era traumatizat și trist,
dar pentru Tim era mai greu să se exprime.
Așa că a decis să acționeze.
Avea nevoie de răspunsuri.
Voia să se facă dreptate.
A făcut eforturi ca ancheta să progreseze până la moartea sa, în 2016.
Poliția, din păcate, nu rezolvase cazul.
Îmi pare rău pentru el.
Bietul copil! Sper că sunt împreună.
Noi doi ne-am fi simțit legați, ca două suflete-pereche.
După ce a murit Tim, am contactat poliția din Norfolk.
Familia voia să se asigure că poliția știa că, deși el nu mai era printre noi,
voiam să continuăm și să ne asigurăm că se va rezolva cazul.
Dar am rămas fără răspunsuri.
Mă frustra foarte tare.
Aveam nevoie ca știința să progreseze
pentru a-l găsi pe ucigașul fiicei lui.
Am trecut la serviciul Cazuri nerezolvate în august 2018.
Am verificat dosarul lui Kathleen.
Și am aflat că existau două mostre de ADN lăsate de infractor.
Lichid seminal pe cuvertură și în trusa de prelevare de probe de viol.
ADN-ul de pe cuvertură se păstrase de-a lungul anilor.
Următorul mare pas înainte a fost genealogia genetică.
Genealogia genetică a devenit un mod haios de a-ți vedea arborele genealogic,
dar știința pe care se baza era utilă și în investigațiile criminalistice.
În urma acestor progrese,
cuvertura a fost depusă la laboratorul de stat de testare genetică
și laboratorul a creat profilul ADN al făptașului.
Întrebarea era: „Cine e tipul ăsta?”
Folosind genealogia genetică, laboratorul a găsit 31 de persoane.
Printre acești indivizi se afla suspectul
sau o rudă a suspectului.
Trebuia să-i găsesc pe cei 31 de oameni.
Să merg în diferite state.
Dacă persoana era dispusă,
trebuia să ne dea o mostră de ADN,
ca să-l putem găsi pe făptaș.
Mă gândeam că nu știu ce să mă fac.
Nu? Cum o să-i dau de cap?
În prima săptămână din noiembrie 2019,
în Norfolk avea loc întâlnirea Asociației criminaliștilor specializați în omucideri.
La conferință a mers și detectivul Smith, de la poliția din Norfolk.
La conferință, am continuat să caut prin lista cu 31 de nume.
Ultimul de pe listă era Dennis Bowman.
Când l-am căutat pe Dennis Bowman, au apărut câteva semnale de alarmă.
Mi-am zis că e suspect în dispariția fiicei sale adoptive, din 1989.
Și mai era un articol despre o infracțiune comisă în Michigan, în 1980.
Parcă fusese acuzat de tentativă de omor.
Mi-am zis: „E o infracțiune gravă.”
TENTATIVĂ DE OMOR
La conferința despre cazuri nerezolvate din Virginia dau de un coleg din Michigan.
Din întâmplare, era Bryan Fuller.
M-am prezentat și i-am spus cu ce mă ocup.
I-am zis că, în cercetări, am tot dat de un tip.
„E un infractor în Michigan.”
A zis: „Da? Cum îl cheamă?” Zic: „Bowman.”
Zice: „Îl știu pe Dennis, îi știu familia. Probabil că el e făptașul.”
Am fost șocat.
Nu era doar ironia faptului că mi-a spus tocmai acest nume,
dar participam la aceeași conferință,
iar eu eram implicat în anchetarea cazului Audriei Bowman.
Și mai e ceva. Eu nu sunt un norocos.
Dacă e o furtună și un nor întunecat, voi fi în mijlocul ei.
Dar e un noroc chior că l-am întâlnit pe Bryan la conferință.
Din acel moment, tot restul conferinței,
am pus la punct cu detectivul Smith strategia referitoare la ce urma să facem.
Urma să verific mai întâi dacă acest om fusese în Norfolk, Virginia, în 1980.
Citind mai multe despre celălalt caz pentru care fusese arestat,
am aflat că Dennis încercase să o ducă într-o zonă izolată
și trăsese două gloanțe spre ea.
Judecătorul de caz spusese că Bowman e un pericol pentru femei.
Și acest atac avusese loc în mai 1980 în Michigan.
Kathleen fusese ucisă în septembrie 1980 în Norfolk.
Și asta era la 960 km de Michigan.
Sigur l-ar fi băgat la pușcărie pentru o infracțiune atât de gravă.
E imposibil ca același infractor să fie responsabil și pentru Kathleen.
Apoi am făcut rost de stenograma ședinței de judecată
de la arestarea lui Dennis Lee Bowman în 1980.
„Clientul meu nu e aici.
E membru al Marinei SUA
și face instrucție două săptămâni, la tabăra de vară din Norfolk, Virginia.”
E datată 16 septembrie 1980.
Dennis era în Norfolk când a fost ucisă Kathleen.
Am realizat atunci că el e.
Trebuia să iau o mostră de ADN de la el și să o compar cu ADN-ul de la dosar.
Pe Dennis și Brenda îi frustra
ceea ce spunea Cathy despre ei.
Ne sună de patru ori pe noapte, la 00:00, la 01:00,
zicând că vom fi prinși și că am ucis-o.
Asta ne permitea să continuăm să comunicăm
și să-i facem pe soții Bowman să vină să discute ce îi deranja la Cathy.
Suntem ca în Vestul Sălbatic.
Eu îi mânam pe acest drum.
Dennis și Brenda au venit la Departamentul șerifului.
Le-am oferit tuturor ceva de băut în timpul întâlnirii.
Dl Bowman a băut tot timpul.
De un an și jumătate ne hărțuiește o cucoană nebună
care ne face criminali și răspândește zvonuri în tot districtul Allegan.
Aude ceva care a fost interpretat greșit,
interpretează totul și mai greșit
și apoi se întoarce la minciunile Aundriei
despre ce i-au făcut ei tata și mama.
După toate astea, până în ziua de azi, nu suport un mincinos.
Îi hărțuisem atât de mult și erau atât de disperați,
încât i-am împins în brațele poliției.
Iar Dennis Bowman, marele infractor, a luat un pahar și a băut din el.
Când l-a pus la loc, Haverdink i-a zis: „Mulțumesc mult.”
Am verificat ADN-ul, am obținut rezultatul
și, conform raportului, ADN-ul de pe cuvertură
era 100% ADN-ul lui Dennis Bowman.
Merg la închisoare. Mă voi duce să încerc să vorbesc cu Dennis Bowman.
Dennis e ciudat uneori,
și depinde de dispoziția în care va fi azi
dacă va vorbi cu mine sau nu.
Salut, Dennis!
Cum te numești?
Jon.
Nu voiam să-i spun că sunt detectiv. Nu purtam insignă.
Voiam să mă știe drept Jon Smith. Nu „detectivul Smith”, ci doar Jon Smith.
- Ai vrea ceva de mâncare? - Nu.
Cum el nu voia să mănânce mâncarea lor, eu mă ofeream să-i aduc ceva de mâncare.
A cerut ceva foarte precis.
Cafea neagră, migdale nesărate.
Voia să controleze tonul interogatoriului
prin tacticile și jocurile lui.
Ne jucam de-a șoarecele și pisica.
Vrei să preiei controlul, Dennis? Tu controlezi totul.
Nici măcar nu e aici.
Mi-a scos cătușele, a închis ușa și a ieșit.
Mi-a luat o cafea amară. Acum o beau.
A zis că putem vorbi în timp ce beau cafeaua.
A fost foarte drăguț.
Scopul era o mărturisire despre ce făcuse în Norfolk, Virginia în septembrie 1980.
Dar ca să ajung acolo, voiam să creadă că mă aflam acolo ca să-l ajut cu ce pot.
Că eram acolo ca să-l ascult.
Și nu neapărat despre caz, ci că puteam vorbi despre orice.
Și l-am lăsat să vorbească.
Ore întregi.
Ce-ți mai fac genunchii? Știu că…
- Bine, dar mă doare rău spatele. - Spatele?
Colecționez arme albe de la 12 ani.
- Da. - Am 115.
Mama nu mi-a spus niciodată: „Te iubesc.”
Ultimul lucru pe care mi l-a spus tata e: „Mama ta are o inimă pură. Pură și dură.”
Am reușit să construiesc o relație cu el și să-l fac să creadă, în cele din urmă,
că sunt un tip care îl înțelege și înțelege de ce făcuse ceea ce făcuse.
Și atunci, Dennis mi-a vorbit în sfârșit despre cazul nostru.
M-am dus la instrucția de două săptămâni.
Eram acolo cam de o săptămână și jumătate.
Eram la 1.000 km de toți cunoscuții mei.
Eram foarte stresat și încordat.
După o săptămână și jumătate, am zis: „La dracu! Trebuie să plec de aici.”
Am ieșit și m-am plimbat.
Am intrat într-un mic bar.
M-am așezat și am comandat un whisky dublu cu Cola.
M-am îmbătat ca porcul. Adică, eram realmente beat criță.
Era întuneric.
Nu știam unde eram.
Mergeam pe stradă.
Și am trecut pe lângă o casă.
Toate luminile erau stinse. Nu era nicio mașină pe alee.
Mi-am zis: „Nu or avea oare niște bani?”
Așa că m-am dus prin spatele casei.
Și am ajuns la o fereastră.
Fereastra avea un cârlig și un zăvor cu care se bloca.
Am scos un briceag.
Am deschis geamul.
Era să cad în casă. Eram beat.
Eram mort de beat.
Am intrat în casă, în camera de zi.
Căutam bani.
M-am dus la bucătărie.
Și m-am uitat în borcanul de bomboane. Nu era nimic în el.
Mai era o ușă.
Dar când am deschis ușa,
ea s-a ridicat și a început să țipe, așa că i-am acoperit gura cu mâna stângă.
Am împins-o înapoi cu dreapta.
- Încă mai aveam briceagul în mână. - Da.
Când am dat s-o împing înapoi, mi-a apucat mâna cu briceagul.
Și a intrat chiar acolo.
În timp ce îmi descria toate astea,
a făcut această mișcare,
ca să facă să pară că fusese vina ei.
Că ea îl făcuse să-i facă rău.
Când m-am mai calmat,
era încă întinsă pe pat și se mișca.
I-am zis: „Doamnă, plec.”
Și am ieșit pe ușa din față.
Ignora complet toate celelalte detalii-cheie,
dar își amintea că ea era în picioare când a plecat și i-a spus că pleacă.
Am știut din acel moment că pregătea scena
pentru a minimaliza tot ce făcuse în acea seară.
Să te întreb ceva, Dennis.
Ai putea descrie în cuvinte
ce ai simțit în acel moment?
Asta va…
îți va umaniza sentimentele.
A fost un demon.
Povestește-mi despre demon!
Atunci i s-au schimbat complet vocea și comportamentul.
Vorbea foarte blând, parcă era posedat.
Apoi a început să deseneze demonul pe hârtie.
Aici e Dennis.
Și demonul era chiar aici, în față.
În timp ce vorbea, cercul se tot mărea.
Și avea o barbă ascuțită și coarne și gheare.
Bun așa.
Demonul e aici.
Și tot încearcă să iasă.
Dar nu-l voi lăsa.
Era complet diferit când vorbea despre acel demon.
Era momentul să-l confrunt cu unele probleme evidente.
- Ții minte că ai făcut sex cu ea? - Nu.
- Asta e problema, Dennis. Trebuie… - Nu văd asta. Eu…
Mă gândesc, bine? Mă gândesc.
- Sau negi… - Nu.
Nu neg. Doar mă gândesc. Și…
- O vezi așezată… - Îi văd stomacul.
Bine.
Când am pus cuțitul…
Deci nu avea haine pe ea, evident.
Ba da, era îmbrăcată.
Cred că nu avea haine pe ea aici, dacă îi vezi stomacul.
Ai bătut-o măr pe fata aia.
Nu!
Ai rupt-o în bătaie.
Și ai tot înjunghiat-o.
Nu, doar o dată am înjunghiat-o.
De unde știi?
- O dată! - Dacă erai atât de beat…
Pentru că încă văd asta în minte.
- Dar nu vezi nimic altceva… - Nu văd.
Deci nu știi.
Kathleen fusese înjunghiată în piept.
Și în spate.
Mâinile îi erau legate la spate cu un cordon.
Avea un cablu electric legat de gât.
Avea căluș în gură.
Avea vânătăi pe tot corpul,
de la cap până în zona abdominală.
Când a auzit asta, s-a schimbat complet.
Nu se mai uita la mine. Nu-mi mai vorbea.
Nu mă privea.
Nu îi stătea deloc în fire.
Se purta cumva foarte copilăresc.
N-am făcut așa ceva.
Mai gândește-te, apoi te duc înapoi în oraș, bine?
N-am făcut așa ceva.
Plec câteva minute, Dennis.
Nu am…
N-am făcut așa ceva.
Am făcut-o din nou.
În acel moment, eram mulțumit cu ce scosesem de la el.
Știam că i-ar fi greu să contracareze mărturisirea aceea la tribunal.
N-am făcut așa ceva.
- Ne întoarcem? - Da.
Bine.
Te simți bine?
Nu.
Acum știi că Denny a comis o crimă în Virginia.
Ești mai îngrijorată în legătură cu Aundria?
Nu știu ce să cred acum. Chiar nu știu.
Ne crezi când îți spunem că a făcut asta?
Sau speri în continuare că nu e așa?
Există mereu o speranță.
Mai există o speranță că Aundria nu e moartă.
Știu.
Cazierul lui Dennis Bowman
și faptul că fiica lui dispăruse și el îi raportase dispariția
îl punea în fruntea listei suspecților.
Iar pentru noi,
ea era femeia care locuise cu el
de 30 de ani de când dispăruse Aundria.
Și întrebarea era: „Dacă era ceva de știut, oare ea știa?”
O bună parte din povestea asta este despre Brenda.
Bună ziua, aveți un apel preplătit de la…
Dennis Bowman.
Pentru a accepta apelul, apăsați zero.
Ai primit ceva azi?
Nu trebuia!
M-ai făcut să plâng.
Mi-a venit să plâng când l-am comandat.
Singurul lui contact cu lumea era Brenda.
Nu avea pe altcineva.
Ar fi trebuit să facem ceva când ai ieșit prima dată.
Trebuia să mergem la terapie.
Și să aflăm cum stau lucrurile.
Fusese o soție devotată, rămăsese lângă el și crezuse în el.
Crezuse că putea fi mai bun.
Te iubesc.
Și eu te iubesc.
Chiar dacă te condamn uneori.
Și ai dreptate, scumpo. Ar trebui să fiu acasă și nu sunt.
Noi le monitorizam apelurile.
Și a devenit clar că el încă voia să fie în grațiile ei.
Încă o iubea și spera că și ea îl iubește.
Te iubesc.
Trebuia să te gândești la asta acum 40 de ani.
Acum 40 de ani o luasem razna.
Tare mi-aș dori să nu fi fost în Virginia acum 40 de ani.
Da. Și eu.
Asta mă șochează. Ce fel de om… Ce fel de femeie stă cu unul ca el?
Brenda mă înfurie mai mult decât Dennis.
O învinovățesc la fel de mult. Serios.
A avut destul timp să se gândească bine și i-a păsat doar de ea și de Dennis.
Deci merită să fiu mânioasă.
Nu vrei să crezi așa ceva despre soțul tău,
pe care îl iubești și cu care vrei să stai tot restul vieții.
Dar când ai dovada că a făcut toate astea,
cum poți să te faci că nu vezi?
POLIȚIA STATALĂ
Dennis e arestat pentru o crimă brutală care a avut loc în Virginia,
dar scopul nostru în Michigan este să o găsim pe Aundria.
Știam că Dennis voia să poată rămâne în Michigan.
Știam că urma să fie extrădat în Virginia.
Și atunci ne-am gândit la un șiretlic.
În Virginia va fi imposibil să te vizitez.
Știu.
Sue m-a întrebat dacă îmi fac bagajele și mă mut în Virginia o vreme.
- Am spus că nu pot face asta. - Nu.
Brenda e în Michigan.
Dacă știe că va sta la închisoare tot restul vieți,
unde ar prefera să stea?
Am presupus că ar prefera să stea în Michigan, ca Brenda să-l poată vizita.
Am decis să-i facem o ofertă provizorie lui Bowman.
Dacă spunea adevărul în legătură cu Aundria,
puteam să îi permitem să rămână în Michigan.
Uite ce aș putea face
și am deja permisiunea să fac,
cu condiția să ne spui unde e Aundria și să dăm într-adevăr de ea.
Atunci, pot pune capăt suferinței tale și a Brendei.
Te pot ajuta să rămâi aici, în Michigan.
Pot să te țin mai aproape de Brenda și Vanessa.
Problema e că nu am ce să fac.
Era dificil și încăpățânat, fiindcă avea pe cine să se sprijine.
Brenda Bowman îl susținea, fiica lui îl susținea.
Ar fi frumos să poți rămâne,
dar nu o să recunoști ceva ce nu ai făcut.
Le tot spun.
Și zice: „Știi, mai există accidente sau…”
I-am spus ieri: „Nu îți ucizi membrii familiei. Punct.”
Zic: „Te superi pe ei, țipi la ei, îi mai și bați uneori, dar nu îi ucizi.”
El zice: „Nu ucizi pe nimeni.” Doamne!
Habar n-au ce înseamnă o familie adevărată.
Au săpat gropi imense în zona lui Shadow.
- Da, bine. Au săpat în curtea din spate? - În toată curtea din spate.
Doamne!
Nu știu ce caută. Zău că nu știu!
Când poliția din Norfolk l-a arestat pentru uciderea lui Kathleen Doyle,
i-am ajutat cu perchiziționarea proprietății soților Bowman
cu radar ce penetrează solul și câini ce descoperă cadavre.
Căutam dovezi în cazul Kathleen Doyle,
dar căutam și rămășițele pământești ale Aundriei pe proprietatea sa.
E un sentiment ciudat, nu-l pot descrie.
Parcă sunt tristă și mi-e greață și zic: „Adică tot n-ați scos-o din pământ?”
Eram sigură pe mine.
Eram sigură că vor găsi ceea ce le-am spus că vor găsi.
Dar n-a fost așa. N-am găsit nimic.
Îl presam pe Dennis în legătură cu Aundria.
Nu știu unde e fiica mea.
Eu vă tot spun și voi îmi tot sugerați
că mai au loc și accidente,
că poate mi-am pierdut cumpătul sau…
Nu-ți pierzi cumpătul cu copilul tău astfel încât să-l omori. Exclus!
Trebuia să-și coacă propria poveste.
Știam că, la un moment dat,
va negocia informațiile despre Alexis.
Brusc, Dennis a spus că voia să se întâlnească cu Brenda.
E o cerere neobișnuită.
Am luat aprobarea de la departamentul șerifului
pentru a organiza o întâlnire între Dennis și Brenda,
pe care am supravegheat-o eu și detectivul Haverdink.
Când a fost adus Dennis în sala de interogatoriu,
l-am întâlnit pe hol.
Și mai întâi a zis: „Sper că ați pornit camerele de filmat.”
- Bună! - Stai aici, Brenda!
Bună, Brenda! Ia loc!
E ceva special. De obicei nu fac asta.
Și au făcut-o doar pentru că…
Iubito, am făcut niște lucruri de care mi-e foarte rușine.
Îți jur.
Aundria e moartă.
A fost moartă de la început.
Am venit acasă cu fetița, care dormea.
Am dus-o în sufragerie și am așezat-o pe canapea.
Și am urcat scările.
Aundria ieșea din dormitorul nostru.
Am întrebat-o ce face și a spus că pleacă.
Am început să ne certăm.
I-am spus: „Ba nu pleci nicăieri.”
Iar ea a zis: „O să…
le spun din nou consilierilor că m-ai agresat.”
I-am zis: „Nu o vei face.” Și am lovit-o.
Și a căzut pe spate pe scări.
Nu! Nu ai făcut una ca asta!
Nu recunoaște ceva ce nu ai făcut!
Mă doare, iubito.
Am fugit pe scări.
Am verificat și nu avea puls.
Și nu respira.
Și avea o mare…
Gâtul ei nu arăta bine. I se deformase.
Capul îi era dat într-o parte, se holba și avea ochii goi, ca de păpușă.
Murise.
Nu voiam să te pierd.
Și Vanessa avea doar 14 luni.
Și nu știam ce să fac.
Știam că dacă sun la poliție, orice le-aș fi spus,
m-ar fi băgat iar la închisoare.
Am înfășurat-o într-o pătură,
apoi am dus-o afară și i-am ascuns cadavrul în hambar.
Am sunat la poliție și le-am zis că a dispărut.
A stat acolo câteva zile.
Apoi am luat un butoi de carton.
Și am încercat să-i înfig corpul în butoi.
Dar nu încăpea.
Ca să încapă, a trebuit să-i tai picioarele.
Și apoi, peste o zi sau două,
când vecinii și-au scos tomberoanele,
am pus și eu butoiul lângă ele.
În dimineața următoare, a dispărut.
- Treizeci și ceva de ani. - Da. Treizeci și unu de ani.
Câtă vreme nu ți-am spus… ai putut spera.
Îmi pare rău că te-am mințit.
Știu de ce te temeai.
Dar era fiica noastră, trebuia să suni după ajutor.
- Și cât te-am apărat în fața lui Cathy! - Știu.
Doamne!
Nici nu pot să mă gândesc la ce i-a făcut fiicei mele.
Realitatea concretă e foarte dură.
Dar ce a povestit nu stătea în picioare. Spunea numai minciuni.
Nu cred că o fată de 14 ani ar fi căzut așa pe scări.
Era tot mai mult vina ei.
N-am auzit că ar fi fost vina lui.
În cel mai bun caz, a aruncat-o pe scări.
Și a ciopârțit-o!
E un laș nenorocit.
Doar un laș ar face una ca asta.
Toate afișele și căutările din tot acest timp, știai că sunt…
Știam că sunt o prostie.
- Și ai spus că banii… - Au dispărut.
I-am ars geanta și haina.
Nu am verificat ce era în geantă.
Poate că banii erau acolo și i-am ars.
Nu știu. Dar au dispărut.
Când ai ars geanta?
După ce am luat-o și am cărat-o afară.
- Înainte să suni la poliție? - Da.
Probabil că încă ardea în butoi când a ajuns poliția.
Au scos mandat pe numele ei! Ea era suspecta și Dennis era victima.
Doar pretinsese că ea i-a furat banii.
Sunt…
Nu-ți imaginezi câtă furie îmi provoacă.
Și când cineva a spus că a văzut-o în Holland,
n-am spus nimic.
Altcineva a spus că a văzut-o într-un bar din Indiana.
SALON CU ANIMATOARE
Ce ai crezut atunci?
M-am bucurat.
Nu mă mai suspectau pe mine.
Știam că am fi avut șanse mai mari ca Dennis să fie acuzat și condamnat
dacă am fi găsit cadavrul Aundriei.
Și aveam din ce în ce mai puțin de timp
fiindcă urma să fie pus sub acuzare în Virginia.
Doar pentru că și-a rupt gâtul nu înseamnă că n-am iubit-o.
- Sigur. - Da.
Pe mine nu m-a păcălit.
Nu cred că a păcălit pe cineva. Doar pe Brenda. Pe ea a păcălit-o.
Cred că încă îl iubește pe Dennis,
ceea ce e puțin cam greu de înțeles, știind ce a recunoscut că a făcut.
Doar tu știi adevărul.
Și Dumnezeu.
Brenda își susține soțul până în pânzele albe.
La telefon, a spus:
„Singurul lucru care contează e iubirea dintre noi.”
Sue mi-a tunat niște bazaconii.
„Ne e și greu să ne imaginăm cât de dureros…”
Da.
A zis-o de parcă ai ciopârțit-o pe Aundria cât încă mai trăia.
- Da. - Așa s-a exprimat.
Am început să-i scriu de câteva ori:
„Ești mult mai departe de adevăr decât crezi.”
Asta ne scoate din minți pe Craig și pe mine.
Nu te gândești deloc prin ce a trecut Aundria?
Sau Kathleen?
Nu te îngrozește?
Cum să-ți scape așa ceva?
Se petrecea sub ochii tăi. Cum e posibil?
Nu ești nevinovată. Nu ține.
Nu ești o victimă.
Nu poți să spui că femeia aia nu știa ce se întâmpla.
Când am văzut cum a pocnit-o peste masă,
am știut că nu era pentru prima oară.
Iar ea stătea acolo și nu făcea nimic.
Nu, trebuie să răspundă și ea.
I-a fost complice, trebuie să facă pușcărie și ea.
Nu înțeleg de ce nu e considerată și ea la fel de vinovată.
Vă pot spune doar ce mi s-a spus în ziua aceea
și ce am crezut toți acești ani.
Mă bazez, pe de o parte, pe Filipeni 4:13.
Și, pe de altă parte, pe Isaia 41:10.
Da.
Nu-mi poate lua nimeni dragostea sau credința în Dumnezeu.
Asta sunt eu.
Dacă nu vă place, asta e!
Dennis era un maestru al manipulării.
Cea mai credibilă minciună e cea care e cel mai aproape de adevăr.
El a venit cu tot felul de povești
și nu știm de ce, dar Brenda l-a crezut.
Ea era doar un pion în căsnicie.
Gândiți-vă la faptele lui!
Și-a acoperit bine urmele. A fost nevoie de multă strădanie din partea lui.
Era…
mai deștept decât credeam noi.
Povestea despre cum a scos-o afară cu tomberoanele vecinului…
Nu e exclus, dar ar fi fost cam riscant.
Interceptam scrisorile pe care Dennis i le scria Brendei
și care contraziceau anumite părți din declarația sa.
12 decembrie 2019.
Scumpa mea,
Vreau să-ți mărturisesc ceva care trebuie să rămână între noi.
Aundria a căzut într-adevăr.
Și-a rupt gâtul, iar eu i-am ascuns cadavrul,
dar nu i l-am aruncat la gunoi.
Am îngropat-o cum se cuvine lângă un cimitir privat.
Purta blugi și puloverul ei preferat.
Avea un lanț de aur cu o inimioară și o cruciuliță.
Am înfășurat-o într-un cearșaf alb.
Era împachetată frumos, ca o mumie.
I-am legat mâinile și picioarele cu o panglică roșie.
Îi plăcea culoarea aia.
Apoi, am pus-o într-o prelată argintie de 1,8 m pe 2,5 m
și am presărat cuișoare, bucăți de cedru și de scorțișoară
între ea și prelată.
După ce am umplut mormântul, am udat țărâna.
După două săptămâni, aproape că vedeai unde era. După două luni, nu mai vedeai.
În 30 de ani, am trecut pe acolo de peste 100 de ori.
Sunt sigur că acum e în Rai.
Spui că nu știi care e adevărul.
Adevărul e vă iubesc pe tine și pe Vanessa.
Și am iubit-o pe Aundria.
Mă știi de 50 de ani și spui că nu mă mai cunoști?
Va trebui să te gândești și să tragi singură o concluzie.
Eu nu te voi uita niciodată.
Ai rămas în inima mea pentru totdeauna.
Denny.
Am luat scrisorile în serios.
Ne-am dus și am făcut cercetări pe lângă cimitirele din zonă
cu un radar care penetrează solul și câini care descoperă cadavre.
Ne-am raportat la fiecare scrisoare ca și cum ar fi spus adevărul.
Ți-am ascultat apelurile și ți-am citit scrisorile. Știi.
- Da. - Câte variante susții?
- Trei sau patru. - Da. Care e cea adevărată?
- Păi… - Care e adevărul?
Voi trebuie să descoperiți.
Doar tu știi unde e cadavrul.
Așa e. Și voi păstra secretul pentru tot restul vieții.
Pentru el era un joc. Ce avea de pierdut?
Le mai spunea câte ceva. Așa mai ieșea din celulă.
N-avea de gând să dezvăluie totul din prima.
Gândea ca un infractor și știa
că îi poate manipula dându-le informații cu țârâita.
Dar polițiștii nu s-au lăsat manipulați. Slavă Domnului!
Poliția a folosit-o pe Brenda pentru a-l face pe Bowman să vorbească.
Știm că i-ai zis soției o altă variantă.
Problema pe care ai creat-o acum, Dennis,
este că ai reușit să o implici și pe ea în povestea asta,
iar ea nu era nevoie să fie implicată.
E o problemă pentru Brenda.
Și știu că nu vrei ca ea să aibă probleme.
Spui că-ți pasă de Brenda, dar uite pe cine protejezi!
Nu vă spun unde e îngropată fiica mea.
Acum, o parte din anchetă era să încercăm să vorbim
și să ne folosim de soția lui, Brenda, împotriva lui Dennis Bowman.
Ne-am dus la ea acasă.
I-am zis: „Dennis trebuie să știe că îți datorează asta,
după ce n-ai știut unde e atâta vreme.”
Aveți un apel de la…
Dennis.
…un deținut de la Penitenciarul din Allegan.
Apelul este înregistrat și monitorizat.
Poate nu vrei să asculți ce am de spus, dar…
Hai, spune!
Procurorul de aici nu te pune sub acuzare în absența cadavrului.
Bine.
Dacă la un moment dat te-ai hotărî să-mi spui ceea ce vreau să știu,
ai rămâne în Michigan toată viața,
ceea ce ne-ar permite să te vizităm.
Nu e nicio garanție, dar eu mă agăț de orice speranță.
Nu știa nici acum ce se întâmplase cu Aundria.
Noi voiam să ajungă în punctul în care să-și pună singură întrebări.
Aveți un apel de la…
Dennis.
Apelul este înregistrat și monitorizat.
Nu reușesc să mă adun.
- Am întruna vise. - Ce vise?
Cu Aundria, cu tine, cu toată povestea asta!
Vreau să știu unde e ca să-mi pot găsi liniștea.
Vreau ca fetița noastră să fie acasă cu mine într-o urnă frumoasă.
Vreau să știu că e acasă, unde îi e locul,
după atâția ani de când a dispărut.
Era clar că încerca să îi spună Brendei ceva cât de cât acceptabil pentru ea.
- Am îngropat-o cum se cuvine… - Deci așa voi trăi tot restul vieții?
Nu trebuie să faci nimic tot restul vieții.
Dacă nu trecem peste asta…
Eu nu pot! Nu pot trece peste asta!
Am încercat să-ți explic.
Doar Dumnezeu ne mai poate ajuta.
Totul era ilogic și delirant.
Dar continua să încerce să o controleze.
Așa că am vrut ca Brenda să i se opună lui Dennis.
Nu-mi mai pasă de trecut, Denny.
Indiferent ce s-a întâmplat, te voi iubi în continuare.
Am putea să ne continuăm într-un fel viața aici, în Michigan.
Vreau să-mi spui există speranță.
E tot ce ne mai rămâne.
Te cred, scumpo.
Începusem să cred că Dennis nu va spune niciodată unde e cadavrul.
Îmi pierdusem răbdarea.
După o zi lungă, am mers cu Bryan să bem ceva la berăria din Grand Rapids.
Și a sunat Todd Workman să ne spună
să ascultăm o discuție telefonică între Brenda și Dennis.
Îți spun exact unde e Aundria.
E foarte aproape.
Sper.
- Chiar așa e. - Dar…
Aundria e îngropată în curtea noastră.
Nici nu locuiam aici! Nici nu
- E acolo, Brenda. - Nici măcar nu era casa noastră.
Când eram încă în casa veche, am îngropat butoiul.
Când am aflat că ne mutăm, am dus butoiul la casa cea nouă.
Am săpat o groapă și am pus butoiul în ea.
Apoi am acoperit totul.
A fost acolo în tot acest timp.
Acum știi.
Era foarte frig.
Echipa de antropologie criminalistică a venit la fața locului.
Am început încet-încet să îndepărtăm pământul din zonă.
Dar nu știam dacă e o informație corectă sau doar o altă invenție de-a lui Dennis.
Am aflat de la Metta.
A zis că s-au întors cu un buldozer și cu un cort.
Ajunseseră, în sfârșit, unde era îngropată.
La un moment dat, a fost excavat
un inel al unui butoi.
Și ne-am oprit.
Timpul părea să se fi oprit în loc.
Antropologii criminaliști au intrat în groapă
cu periuțe, mici târnăcoape și lopeți
ca să nu le scape nimic.
La următoarea trecere, antropologii s-au oprit.
Dăduseră de un os.
Doamne!
Era trist că dezgropam un copil care era acolo de 30 de ani.
Era trist că Brenda,
care era în casă în timp ce excavam,
urma să afle că Dennis îi spusese adevărul
și că fiica ei fusese îngropată în curte.
Nu au spus clar că era Aundria. Au zis doar că au găsit rămășițe umane.
Apoi, am rămas acolo câteva minute.
M-am întors și Todd m-a condus înapoi în casă.
Singurul lucru pe care i l-am spus a fost: „Nu m-a mințit de data asta.”
Rămășițele i-au fost găsite în patru saci, în resturile acelui butoi.
Când am găsit-o, era într-un sac plin cu scutece.
Probabil ca să mascheze mirosul.
Ăsta e Dennis Bowman.
Era și un ambalaj de bomboane cu mentă în acel gunoi, alături de ea,
și era datat 1989.
Ne-a devenit clar, când am văzut anul 1989, că nu dispăruse.
Nu fugise de acasă. Era în acel butoi din acea zi de martie.
Cum rămâne cu scrisoarea ta convingătoare despre cimitir și…
Erau minciuni pentru ei.
Am crezut și că te vei simți mai bine, dar nu fost așa.
Te-ai plâns întruna că ai vrea să o ai lângă tine într-o urnă, pe raft.
Credeam că, dacă știi că a fost îngropată cum se cuvine, cu respect,
poate ai spune că e de ajuns, dar nu ai făcut-o.
Nu vreau să te superi.
Măcar o vei avea într-o urnă, pe un raft.
Iată unde am ajuns!
Acum știi că sunt un ticălos nenorocit.
Nu s-a schimbat nimic. Eu tot te iubesc.
Mai aveți un minut din acest apel.
Denny, m-ai auzit?
Da, te-am auzit.
Se va termina, scumpo.
Adio!
E raportul autopsiei, nu?
Trebuia să confirmăm că era cu adevărat Aundria.
Și o puteam face doar analizându-i ADN-ul.
Aveam o mostră de la Cathy.
„Examinarea efectuată.”
„Coordonatele complete dintre mostre confirmă relația de fiică și mamă…”
Doamne!
„…dintre rămășițele osoase și Catherine Terkanian.”
I-am scos oasele din pământ.
Parcă țipa din curtea aia de atâția ani.
Cathy a suspectat
și că Dennis e vinovat, și că Aundria e îngropată în curte.
Faptul că ambele suspiciuni s-au dovedit a fi adevărate e aproape inexplicabil.
A fost instinctul ei matern.
DISPĂRUTĂ
Ne-a indicat de mulți ani exact acel loc.
Am fost uimit că acolo s-a dovedit a fi.
Părea plauzibil pe atunci?
Nu, nu părea. Dar avea dreptate.
Nu era imposibil, dar era foarte improbabil, aș spune.
Mai sunt și alte lucruri pe care Denny a recunoscut că le făcuse în trecut.
Vrei să le afli?
Evident, el nu ar fi vrut să le aflu.
Ți le voi zice, cred că meriți să le afli.
A spus că, atunci când era în San Diego,
înainte să vă căsătoriți, a agresat sexual o femeie.
Și că, la scurt timp după ce v-ați căsătorit,
a agresat sexual două femei în San Diego.
Apoi, la începutul anilor '80,
a agresat sexual o femeie într-un parc de rulote.
Nu-l cunosc pe acest om!
Da.
Când le-am spus în acea dimineață
că habar n-aveam cine e omul despre care vorbeau,
nu mi-am dat seama cât era de adevărat ce spuneam.
Îmi pare rău.
Am mai vorbit despre Metta,
fata care a fost răpită de la benzinăria Windmill
și a fost dusă la campingul Silver Creek.
Nu știu nimic despre asta.
El era făptașul, dar nu aveau probe.
Dar… el era.
A făcut mult rău în orășelul nostru.
Știu că ar mai putea exista și alte victime ale lui Dennis Bowman.
- Ai mai făcut și alte rele? - Nu, asta e tot…
Astea sunt toate relele pe care le-am făcut.
E un violator în serie care acționa violent.
Deci rămâi cu o senzație tulburătoare, care nu-ți mai iese din cap.
E greu de imaginat că individul care o mutilase astfel pe Kathleen Doyle
nu mai ucisese pe altcineva înainte.
Știm că nu a început cu Kathleen, în 1980.
Dacă recunoaște numeroase acte de violență asupra unor femei,
inclusiv două omoruri,
câte mai sunt despre care nu știm?
Cine știe ce a mai făcut? E un monstru.
Trebuie să se ducă vestea, sigur mai sunt victime.
Vreau să ajut la elucidarea altor crime.
Asta îmi spune inima.
Mă motivează femeile pe care le-a violat, pe care le-a ucis, copiii agresați de el.
Poate că ei îmi dau avânt, și asta mă face cel mai mare coșmar al lui.
DENNIS NU A CONTESTAT DECIZIA INSTANȚEI
ÎN CAZUL DE UCIDERE DIN CULPĂ A AUNDRIEI BOWMAN.
Azi se stabilește pedeapsa lui Dennis pentru ucidere din culpă.
De fapt, e o crimă cu premeditare, dar să știți
că mă mulțumesc și cu asta.
Uciderea din culpă a copilului meu.
Faptul că i-a făcut așa ceva mă înfurie.
Dar e un alt fel de furie.
Am un sentiment de liniște legat de Alexis. Poate că asta e.
COMITATUL ALLEGAN
Haide, Metta!
Acuzarea e gata, onorată instanță.
Aundria a stat acolo timp de 30 de ani,
fără să poată spune cuiva ce i se întâmplase cu adevărat.
Acuzatul a ucis-o și i-a ascuns trupul doar ca să se salveze.
În acest caz, Aundria și-a pierdut nu doar vocea, ci și viața.
Nu va mai putea niciodată să crească și să îmbătrânească,
înconjurată de familie și de prietenii care au iubit-o.
Sunt în branșa asta de aproape 40 de ani.
Și am mai judecat crime nerezolvate.
Nu cred că am mai citit ceva atât de tulburător.
Cred că în acest caz se cuvine o pedeapsă
care să te țină departe de comunitate o perioadă cuprinsă între 35 și 50 de ani.
Aceasta este decizia Curții.
Echipa noastră nu avea de gând
să-i permită să controleze lucrurile
rămânând în închisoarea unde ar fi vrut,
pentru că așa i-ar fi convenit.
Iar eu voi face tot ce pot ca să mă asigur că Dennis Bowman nu controlează nimic.
Azi s-a stabilit pedeapsa lui Dennis Lee Bowman
pentru uciderea și dezmembrarea în 1989
a fiicei sale adoptive Aundria M. Bowman, în vârstă de 14 ani.
Dl Bowman va fi trimis în Virginia ca să-și execute condamnarea pe viață.
Am luat decizia în echipă
de a nu-i permite nici urmă de control
și de a-l trimite în Virginia pentru uciderea lui Kathleen Doyle.
S-a lăsat păcălit, de prost ce e.
DOSAR DE EXTRĂDARE - DENNIS BOWMAN
Exceptând faptul că a luat-o de lângă noi, el e insignifiant în povestea ei.
Povestea lui Kathleen e cea a vieții ei.
Era fata noastră. Locul ei era printre noi.
Asta simt.
În fiecare zi a vieții mele, îi ating fotografia și spun: „Te iubesc.”
Ne făceam cadou liliac.
Era floarea noastră.
De fiecare dată când înflorește liliacul, îi spun: „Kathleen, a înflorit liliacul.”
Apoi miros flori de liliac și îi spun ce dor îmi e de ea.
Știți că s-a întâmplat ceva foarte ciudat?
După ce l-au găsit pe ucigaș, ceea ce s-a întâmplat toamna,
tufa mea de liliac a înflorit, ceea ce e foarte neobișnuit.
De obicei, înflorește doar primăvara.
Nu permiteți ca cel care a comis grozăvia să fie cel de care ne amintim.
Să ne amintim de tinerele care au murit.
- Mulțumesc pentru tot, Todd. - E meritul întregii echipe. Mersi!
- Putem vorbi cu tine? - Da.
Brenda are cenușa.
A incinerat rămășițele pământești.
Și vrea să-ți ofere jumătate din cenușa Aundriei.
Nu pot face față.
Nu pot face față acum.
Ce mi-a dat, jumătatea de sus sau pe cea de jos?
Cum îndrăznește?
Le avem aici ca să ți le dăm, dacă vrei să le accepți.
Sigur că vreau.
Fetița mea e aici. E chiar aici.
Știe că monstrul a dispărut.
Ia ghiciți ce am aici!
- Nu. - Ba da.
- Serios? - Jumătate din ea.
„Împart în mod egal cu tine
pentru că tu i-ai fost prima mamă.
Mă rog ca Dumnezeu să te ajute să-ți găsești pacea. Brenda.”
Prin asta, o mai ciopârțesc încă puțin.
Sunt foarte furioasă din cauza asta.
Nu-mi vine să cred că Brenda i-a luat corpul și i l-a rupt iar în două.
Îi vreau toată cenușa înapoi.
Poate că partea maternă din mine va fi împăcată atunci.
Cum o să conteste?
Orice judecător din lume îi va spune:
„Ai noroc că primești ceea ce primești
și că împarte cenușa cu tine.”
Nu uita, și-a aruncat copilul.
Sunt foarte furioasă. Extrem de furioasă.
Sunt ușurată, dar tot furioasă sunt. Credeam că furia va dispărea.
Brenda are tupeul să se declare mama fiicei mele.
Nu știu dacă Alexis era stângace sau dreptace.
Nu îi cunosc vocea.
Nu i-am auzit vocea, nu a zis: „Te iubesc, mami.”
Nu mi-a zis niciodată „mami”, dar eu sunt mama ei pe de-a întregul.
Alexis încă mă bântuie.
Nu a dispărut complet.
Mă simt foarte aproape de sufletul ei.
Aproape m-am transformat în ea. O versiune matură și furioasă a ei.
E ca și cum am pășit într-un foc și asta m-a schimbat.
E un foc foarte intens, fierbinte, care-ți topește carnea,
pe care nu-l vede nimeni și doar eu îl simt.
Și cred că trebuie să trec prin asta.
Trebuie să trec de partea cealaltă a focului.
BRENDA BOWMAN A REFUZAT SĂ FIE INTERVIEVATĂ
ȘI NU A RĂSPUNS LA CERERILE DE A COMENTA.
DENNIS BOWMAN ISPĂȘEȘTE ÎN VIRGINIA DOUĂ PEDEPSE CU ÎNCHISOAREA PE VIAȚĂ
OAMENII LEGII SPUN CĂ S-AR PUTEA SĂ NU AFLĂM NICIODATĂ
TOATE INFRACȚIUNILE SĂVÂRȘITE CU VIOLENȚĂ DE CĂTRE DENNIS BOWMAN.
Subtitrarea: George Georgescu