Mina damer och herrar, vi ska gå ut en stund.
Hej, mrs Bowman.
Jag är kommissarie Squyres från Norfolk-polisen.
Det här är inspektör Smith.
Jag är ledsen att vi ses under såna här omständigheter.
Jag vet att det är tragiskt, och att det är svårt för dig.
Jag kan berätta om brottet han är anklagad för.
Det är så längesen.
Jag kan ta dig tillbaka till platsen där det hände.
År 1980.
-Vi hade varit gifta i nio år. -Ja.
Nu har vi varit gifta i 47 år.
Och i 47 år har du varit en hängiven fru och trott det bästa om honom.
Men han har svikit det förtroendet, den lojaliteten du gav honom.
Och du, som är en bra person,
kunde aldrig föreställa dig…
…att han skulle göra nåt så hemskt.
Han kommer att åtalas för mord och våldtäkt.
När jag fick veta att han kunde ha mördat nån annan…
Det var helt oväntat.
Men inte förvånande.
Det var inte min tid än. Det var inte min dotters tid än.
Men jag tänkte ta reda på vad som hade hänt Kathleen Doyle.
Det här är Kathleen på vår segelbåt.
Hon älskade och var duktig på att segla.
Hennes pappa seglade och byggde en segelbåt när hon var liten.
Hon var självständig.
Hon var modig.
Hon ville resa mycket.
Hon ville se och uppleva så mycket hon kunde.
Tur att hon gjorde det.
Hon levde ett fulländat liv.
Hon var 25. Hon fyllde 25 i april.
Kathleens mamma, Bert, är min storasyster,
men det var bara sju år mellan Kathleen och mig.
Vi stod varandra nära och växte upp som systrar.
Kathleen var väldigt vacker.
Hon hade långt, glänsande, rödbrunt hår,
glittrande gröna ögon och vacker irländsk hy.
Om man sa att hon var 150 cm brukade hon säga: "Nej, 152 cm."
KATHLEEN DOYLES MOSTER
Hon hade ett fint fnitter.
Vi fnittrade ofta tillsammans.
Hon hade karisma. Det var en del av henne.
Men hon hade också en tyst och intellektuell sida
som gjorde att hon var bra på det akademiska.
Hon gick på college i Woodstock i Connecticut.
Hon ville bli författare.
Hon gick ut med högsta betyg.
Det låg ett papper på hennes skrivbord när hon dog.
"Jag har ofta undrat vad som får författare att skriva.
Nånstans på vägen växte behovet fram även i mig.
Jag är inte redo för det skrivna ordet.
Jag måste ha många år att leva innan jag skriver nåt meningsfullt."
OSÄKERHETER
Det skrev hon veckan innan hon dog.
I 20 år visste jag inte hur hon dog.
Jag vägrade låta nån berätta det,
för om jag inte visste kunde jag inte föreställa mig nåt.
Kathleen Doyle bodde i ett litet Cape Cod-hus i Norfolk i Virginia.
Det var ett pittoreskt hus som låg i ett lugnt område.
Till vänster om huset låg en metodistkyrka.
Det var ett perfekt drömhem
för ett nygift par i den militära sfären.
Kathleen gifte sig i december 1979.
Hennes man, som var i flottan, utplacerades sommaren därpå.
Då var hon ensam i huset
med sin katt.
Kvällen den 9 september 1980 kom Vivian, en av hennes goda vänner, förbi.
De drack ett par glas vin.
Vivian sa att hon stannade ett par timmar och gick runt kl. 21.30.
Dagen därpå blev Vivian orolig då hon inte fick tag på Kathleen.
Vivian bad sin man, Jim, skjutsa henne till Kathleens hus.
När Vivian tryckte till ytterdörren
insåg hon att den var öppen.
När Vivian kom in såg hon de två vinglasen på soffbordet.
De stod kvar sen kvällen innan, vilket hon tyckte var konstigt.
Hon gick runt hörnet,
öppnade dörren till Kathleens sovrum
och hittade henne avliden på golvet.
Efter det inleddes en mordutredning.
Hennes pappa, Tim, ringde.
Han sa: "Kathleen har blivit mördad."
Jag minns att jag lutade mig mot väggen och tänkte:
"Vem skriker? Varför skriker den här personen?"
Sen insåg jag att det var jag.
Och jag kunde inte sluta.
Vi har en kvinna som mördades i sitt eget hem.
Hon blev överfallen på det mest brutala sätt.
Det var överdrivet.
Rummet var en enda röra.
Madrassen hade åkt av sängen, som om det hade förekommit en kamp.
Kathleen låg på sängöverkastet på golvet.
Hon hade inga kläder på sig.
Hon hade utsatts för sexuella övergrepp,
och dödsorsaken var mekanisk kvävning, alltså strypning.
Hon hade ett cirkulärt brännmärke på höger kind.
Diametern motsvarade änden på en cigarr,
eller en Lincoln Log.
Lincoln Logs är en leksak för att bygga timmerstugor.
Det märkliga med det var att Kathleen inte hade några barn.
De här föremålen hittades i soptunnan i Kathleens badrum.
Änden på den här biten är bränd.
Det stämmer överens med brännmärket på Kathleens kind.
Det målar upp en bild av en mycket våldsam förövare.
Mördaren var för bekväm i fråga om våldet riktat mot Kathleen
för att det skulle vara första gången han hade begått ett sånt brott.
När Vivian och hennes man Jim ringde polisen
hörde de larmoperatören, men larmoperatören hörde inte dem.
När polisen undersökte telefonen insåg de att munstycket hade tagits bort.
Det inaktiverar funktionen och hindrar en från att ringa efter hjälp.
Brottsplatsen orsakade genast polisen frustration,
för de hade inget som kunde hjälpa dem
att börja leta efter personen som hade attackerat Kathleen.
Vi letade efter fingeravtryck, men det fanns inga.
De enda fingeravtrycken vi hittade var från Vivian och Kathleen Doyle,
vilket stämmer överens med deras träff på tisdagen.
Det fanns ett par latenta fingeravtryck från Kathleens man.
Han var på ett hangarfartyg mitt i Indiska oceanen,
så polisen visste var han var.
Polisen fick fokusera på männen
som inte utplacerades med Kathleens man.
De fokuserade på grannarna.
Efter att de kunde stryka dem fanns det inget mer att följa upp
som de hade tillgång till eller kände till vid den tiden.
Fallet var i princip kallt i 40 år.
Mitt liv
är upp och ner just nu.
Ja.
Mitt intryck, det min erfarenhet säger mig,
är att din man har gjort hemska saker under väldigt lång tid.
Han skadar folk,
våldtar folk
och dödar folk.
Det är hemskt.
Jag önskar att jag inte behövde prata med dig om det,
men han har gjort nåt brutalt.
Jag vill att du tänker på hur han förrådde dig och din familj.
-Jag orkar inte mer. -Okej, jag förstår.
-Jag hörde henne. Har ni gripit min fru? -Hon är här.
-Du har orsakat det här. -Jag har inte orsakat nåt.
-Jo, det har du. -Nej.
Han är ett monster,
ett totalt monster.
Jag tänkte: "Bowman till slakt.
Nu kommer sanningen fram."
Cathy ringde och sa: "De har honom! De griper honom nu!"
Jag sa: "Vänta. Vad händer?"
Det var då jag ringde Brenda.
Hon var upprörd och sa: "Vi ska skaffa en advokat.
Han har inte gjort nåt. De har tagit fel kille.
Ja, de har gripit honom för nåt som hände i Virginia.
Han… Han var inte ens där."
Hon sa att de bodde i Michigan när Kathleen mördades
och att det inte kunde ha varit Dennis.
Kathleens familj blev otroligt involverad i fallet.
Hennes far, kommendör O'Brien, tillhörde USA:s flotta.
Kommendör O'Brien, precis som Aundrias biologiska mor,
gjorde allt för att få polisen att utreda,
att göra nåt och inte bara komma med tomma ord.
Tim kände att nåt behövde göras, att åtgärder behövde vidtas.
Han försökte ta reda på vem personen som hade skadat henne kunde vara.
Medan min syster, Kathleens mamma, och jag
hade svårt att ta oss upp ur sängen.
Världen kändes inte längre trygg.
Min syster tog Kathleens katt. Han var med henne när hon dog.
Hon sa ofta: "Om han bara kunde prata…"
Hon behöll honom tills han blev sjuk.
Vi tog honom till veterinären, men han dog i vår famn på vägen dit.
Hon var otröstlig.
Tim sa: "Det känns som om hon förlorar sin dotter igen."
Även om jag vet att han genomled samma trauma och sorg
var det svårare för Tim att uttrycka det.
Det var Tim som bestämde sig för att agera.
Han behövde svar.
Han behövde rättvisa.
Han drev på utredningen tills han gick bort 2016.
Polisen fick tyvärr inga svar.
Jag tycker synd om honom.
Jag hoppas att de är tillsammans.
Han och jag skulle ha knutit an som själsfränder.
Efter Tims död kontaktade jag polisen i Norfolk.
Familjen ville att de skulle veta att vi, även om han inte längre var här,
ville fortsätta och se till att fallet löstes.
Men vi stod utan svar.
Det skapade stor frustration för mig. Vi behövde framsteg inom vetenskap
för att fortsätta utredningen av mordet på hans dotter.
Jag gick över till kalla fall-enheten i augusti 2018.
Jag började gå igenom Kathleens fall.
Jag fick veta att vi hade två DNA-spår från förövaren:
sädesvätska från överkastet och från spårsäkringssatsen.
DNA:t från överkastet hade bevarats genom åren.
DNA-släktforskning var nästa stora framsteg.
Släktforskning blev ett roligt verktyg där man kunde se sitt släktträd,
men vetenskapen var också användbar inom kriminaltekniken.
I och med de nya framstegen
lämnades överkastet in till labbet för DNA-analys,
och labbet tog fram en manlig DNA-profil.
Frågan var: "Vem är han?"
Med hjälp av DNA-släktforskning gav analysen 31 namn.
De individerna kunde vara den misstänkta eller släkt med den misstänkta.
Så jag var tvungen att leta rätt på de 31 personerna.
Jag fick åka till olika delstater och, om personen var villig,
ta DNA-prov genom topsning så att vi kunde hitta förövaren.
Jag tänkte:
"Okej, jag vet inte vad jag håller på med. Hur ska jag göra det här?"
Första veckan i november 2019
hölls en regional konferens för mordutredare i Norfolk.
Inspektör Smith åkte till den konferensen.
Under konferensen fortsatte jag gå igenom de 31 namnen.
Längst ner stod Dennis Bowman.
När jag sökte på Dennis Bowman dök ett antal röda flaggor upp.
Han var misstänkt i försvinnandet av sin adoptivdotter 1989.
Det fanns också en artikel om ett brott i Michigan 1980.
Han åtalades för mordförsök. Jag tänkte: "Det är ett allvarligt brott."
ÖVERFALL MED UPPSÅT TILL MORD
Och på konferensen i Virginia träffade jag nån från Michigan.
Det råkade vara Bryan Fuller.
Jag berättade vem jag var och vad jag gjorde.
Jag sa: "Jag gjorde några sökningar och fick träff på en förövare i Michigan."
Han sa: "Vad heter han?" Jag sa: "Dennis Lee Bowman."
Han sa:
"Jag känner Dennis och hans familj. Han är nog mannen du letar efter."
Jag blev chockad.
Det var inte bara ironiskt att det var namnet han gav mig,
utan också att jag var där på konferensen
och att jag var inblandad i Aundria Bowman-utredningen.
Hör på…
Jag har inte tur, okej?
Om det är åskväder kommer jag att vara mitt i det,
men det var ren och skär tur att jag träffade Bryan Fuller på konferensen.
Från och med då, under resten av konferensen,
diskuterade inspektör Smith och jag hur vi skulle gå vidare.
Det första jag behövde göra var att bevisa huruvida han hade varit i Norfolk 1980.
Efter att ha läst mer om fallet han hade gripits för
fick jag veta att Dennis hade försökt ta med kvinnan till ett avskild plats
och att han hade avfyrat två skott.
Domaren i fallet hade sagt att Dennis Bowman var en fara för kvinnor.
Det brottet ägde rum i Michigan i maj 1980.
Kathleens mord ägde rum i Norfolk i september 1980,
96 mil från Michigan.
Så jag var säker på att de inte skulle ha släppt ut honom ur fängelset,
att det inte kunde vara samma förövare.
Men sen lyckades jag få tag på en utskrift från gripandet av Dennis Lee Bowman 1980.
Det stod: "Min klient är inte här.
Han tillhör USA:s flotta och är borta på ett två veckor långt sommarläger
i Norfolk i Virginia."
Den är daterad 16 september 1980.
Dennis var i Norfolk i Virginia när Kathleen mördades.
Då visste jag att det var han.
Jag behövde bara få ett prov från honom för att jämföra DNA-profilerna.
Dennis och Brenda blev frustrerade över sakerna Cathy sa om dem.
Hon ringer oss fyra gånger per natt – vid tolv och ett på morgonen – och säger:
"Vi ska ta dig. Du mördade henne."
Men det gav oss en öppen kommunikationslinje
för att få paret Bowman att komma in och diskutera sina problem med Cathy.
Det var som vilda västern.
Och jag föste ihop dem.
Dennis och Brenda kom till sheriffkontoret.
Vi erbjöd alla nåt att dricka under mötet.
Mr Bowman drack hela tiden.
Ett och ett halvt år av trakasserier av nån galen dam
som kallar oss mördare och sprider rykten i hela Allegan County.
Cathy hör nåt som har misstolkats, och sen misstolkar hon det ytterligare.
Sen går det tillbaka till Aundrias lögner. "Pappa gjorde si, mamma gjorde så…"
Än idag, genom allt det här, tål jag fortfarande inte lögnare.
Jag hade trakasserat dem så pass att de var så desperata
att jag jagade in dem i famnen på polisen.
Och klipska Dennis Bowman tog muggen och drack ur den.
Han ställde ner den, och Haverdink sa: "Tack så mycket."
Vi testade hans DNA och fick resultatet.
Enligt rapporten var DNA:t på överkastet
identiskt med Dennis Bowmans.
Vi är på väg till fängelset. Jag ska försöka prata med Dennis Bowman.
Dennis är en märklig karaktär ibland.
Om han tänker prata med mig eller inte hänger på vilket humör han är på idag.
Hej, Dennis.
-Vad heter du? -Jon.
Jag ville ta bort "inspektör". Jag bar ingen bricka.
Jag ville att han skulle känna mig som Jon Smith, inte inspektör Smith.
-Vill du ha nåt att äta? -Nej.
Han ville inte äta maten där så jag frågade om han ville ha nåt.
Han var väldigt specifik.
Han ville ha svart kaffe och osaltade mandlar.
Han ville kontrollera tonen i intervjun genom taktik och spel.
Det var lite av en katt-och-råtta-lek.
Dennis, vill du ha kontroll? Du är kapten på ditt skepp.
Han är inte ens här.
Han tog av handbojorna, stängde dörren och gick ut.
Jag fick mörkrostat kaffe från Starbucks. Jag dricker det nu.
Han sa att vi kunde prata medan jag drack.
Han har varit trevlig, älskling.
Målet var en bekännelse.
Jag tänkte: "Jag vill veta vad du gjorde i september 1980."
För att komma dit behövde jag visa att jag var där för att hjälpa honom,
att jag var där för att lyssna.
Jag sa: "Vi kan prata om vad som helst." Och jag lät honom prata.
Jag menar, i flera timmar.
-Hur är det med knäna? Jag minns… -Bra, men jag har ont i ryggen.
Ont i ryggen?
Jag har samlat på blankvapen sen jag var 12.
-Okej. -Jag har 115.
Min mamma har aldrig sagt att hon älskar mig.
Det sista min pappa sa till mig var:
"Din mamma har ett hjärta av guld,
hårt och kallt."
Jag lyckades bygga en relation med honom, och till slut tänkte han:
"Han förstår mig.
Han förstår varför jag gjorde det jag gjorde."
Det var då Dennis började prata med mig om fallet.
Jag åkte till tvåveckorslägret.
Jag var där
i en och en halv vecka.
Jag var 100 mil från alla jag kände.
Jag var uppjagad.
Efter en och en halv vecka tänkte jag: "Fan, jag måste av skeppet."
Jag strosade omkring.
Jag gick in på en liten bar.
Jag beställde en dubbel bourbon och cola.
Jag blev
sjukt full.
Jag menar, galet full.
Det var mörkt.
Jag visste inte var jag var.
Jag gick ner för gatan.
Jag gick förbi ett hus.
Alla lampor var släckta.
Det stod ingen bil på uppfarten.
Jag tänkte:
"Jag undrar om de har pengar liggande."
Så jag gick runt till baksidan av huset.
Jag gick fram till ett fönster.
Fönstret hade ett regellås.
Jag tog fram en fickkniv.
Jag öppnade fönstret.
Jag ramlade nästan in för att jag var så full.
Jag gick in i vardagsrummet.
Jag letade efter pengar, okej?
Jag gick in i köket.
Jag tittade i kakburken.
Det fanns inget där.
Det fanns en dörr till.
Men när jag öppnade dörren
satte hon sig upp och började skrika.
Jag täckte över hennes mun med min vänstra hand
och tryckte ner henne med min högra. Jag hade fortfarande kniven i handen.
Ja.
När jag skulle trycka ner henne tog hon tag i den handen,
och kniven åkte in där.
När han berättade och beskrev situationen gjorde han den här rörelsen
för att få det att verka som om det var hennes fel,
som om hon fick honom att skada henne.
Efter att jag hade lugnat ner mig
låg hon fortfarande på sängen, och hon rörde sig.
Jag sa: "Damen, jag går nu."
Och jag gick ut genom ytterdörren.
Han ignorerade alla andra viktiga detaljer,
men han kom ihåg att hon satt upp, och att han sa: "Damen, jag går nu."
Jag visste att han banade väg för
att minimera allt han gjorde den kvällen.
Låt mig fråga det här:
Skulle du kunna beskriva
hur du kände då?
Det skulle…
…humanisera dina känslor.
Det var en demon.
Berätta om demonen.
Då förändrades hans röst, hans beteende, fullständigt.
Han pratade med låg röst och blev nästan som besatt.
Han började rita demonen på pappret.
Här är Dennis.
Demonen brukade vara här framme, okej?
Medan han pratade blev cirkeln större och större.
Den hade ett spetsigt skägg
och horn
och klor.
Okej.
Demonen är här inne.
Och den försöker fortfarande ta sig ut.
Men jag tillåter det inte.
Han var helt annorlunda när han pratade om demonen,
så det var ett bra tillfälle att ta upp de uppenbara problemen.
-Minns du att du hade sex med henne? -Nej.
-Det är grejen, vi måste… -Jag ser det inte. Jag…
Jag tittar, okej? Jag tittar.
-Eller förnekar du…? -Nej.
Nej, jag förnekar det inte. Jag tittar bara, och…
-Du såg henne sittande… -Jag såg hennes mage.
-Okej. -När jag satte kniven…
-Så hon hade inga kläder på sig. -Nej, hon hade kläder på sig.
Hon kan inte ha haft nåt här om du såg hennes mage.
Du slog henne sönder och samman.
-Nej. -Du slog henne sönder och samman.
-Och du knivhögg henne flera gånger. -Nej, jag knivhögg henne bara en gång.
-En… -Hur vet du det?
-En gång! -Om du var så…
-Så full… Hur vet du det? -För att jag ser det framför mig.
-Men du ser inget annat… -Nej, det kan jag inte.
Så du vet inte.
Kathleen hade blivit knivhuggen i bröstet
och i ryggen.
Hennes händer var bakbundna med en sladd.
Hon hade en sladd runt halsen.
Hon hade munkavle.
Hon hade blåmärken över hela kroppen, från huvudet ner till bukområdet.
Efter att ha hört det förändrades han helt.
Han ville inte titta på eller prata med mig.
Han ville inte se mig i ögonen. Det var helt olikt honom.
Det var barnsligt, på sätt och vis.
Det var inte jag.
Tänk efter, så ska jag se till att du kommer tillbaka till stan.
Det var inte jag.
Ge mig ett par minuter.
Det…
Det var inte jag.
Jag har gjort det igen.
Jag var nöjd med det jag hade.
Jag visste att det skulle bli svårt att bortförklara det erkännandet i rätten.
Det var inte jag.
-Är du redo att åka? -Ja.
Okej.
Är allt bra?
Nej.
Nu när du vet att Denny begick ett mord i Virginia
har du några farhågor vad gäller Aundria?
Jag vet inte vad jag ska tro just nu.
Tror du oss när vi säger att han gjorde det?
Eller hoppas du fortfarande att han inte gjorde det?
Det finns alltid ett hopp, ett hopp att Aundria inte är död.
Jag vet.
Dennis Bowmans kriminella förflutna,
det faktum att hans dotter var försvunnen och att han anmälde det…
Han var högst upp på listan över intressanta personer.
Vi tänkte också
på kvinnan som hade bott med honom
under åren som Aundria hade varit försvunnen.
Frågan var: "Om det finns nåt att veta, vet hon det?"
En stor del av historien handlar om Brenda.
Hej, det här är ett förbetalt samtal från…
…Dennis Bowman.
För att ta emot samtalet, tryck på noll.
Hej. Fick du nåt idag?
Det hade du inte behövt göra.
Du fick mig att gråta.
Jag grät när jag beställde dem.
Hans enda livlina i världen är Brenda.
Han har ingen annan.
Vi borde ha gjort nåt när du kom ut första gången.
Vi borde ha gått i rådgivning.
Vi borde ha gått till botten med allt.
Hon var en hängiven fru.
Hon stannade vid hans sida och trodde att han kunde och skulle bli bättre.
-Jag älskar dig. -Jag älskar dig.
Även om jag förbannar dig ibland.
Jag klandrar dig inte, raring. Jag borde vara hemma.
Vi övervakade deras telefonsamtal.
Det blev uppenbart att han fortfarande sökte hennes ynnest.
Han älskade henne och hoppades att hon älskade honom.
Jag älskar dig.
Du borde ha tänkt på det för 40 år sen.
För 40 år sen höll jag på att bli knäpp.
Jag önskar att du aldrig hade åkt till Virginia.
Ja, jag med.
Det är ofattbart.
Vilken person… Vilken kvinna stannar med det?
När jag tänker på Brenda blir jag mer förbannad än när jag tänker på Dennis.
Jag klandrar henne lika mycket. Hon hade gott om tid att tänka efter,
och hon brydde sig bara om sig själv och Dennis.
Så hon förtjänar min vrede.
Man vill inte tro det om personen man gifte sig med,
älskar och vill tillbringa livet med.
Men när man har bevis på att de har gjort de här sakerna,
hur kan man ignorera det?
DELSTATSPOLISEN
Även om Dennis var gripen för ett brutalt mord i Virginia
var målet i Michigan fortfarande att hitta Aundria.
Dennis ville stanna i Michigan.
Han skulle utlämnas till Virginia.
Det var då vi kom på planen, knepet.
-Det blir svårt att besöka dig i Virginia. -Jag vet.
Jag vet.
Sue frågade om jag skulle packa ihop och flytta till Virginia ett tag.
-Jag sa: "Nej, det går inte." -Nej.
Brenda är här i Michigan.
Frågan var: "Om han vet att han ska tillbringa
resten av livet i fängelse, var skulle han hellre vara?"
Vår teori var att han hellre ville vara i Michigan
så att Brenda kunde besöka honom.
Vi beslutade att lägga fram en preliminär uppgörelse.
Om han gick med på att vara ärlig om Aundria
skulle vi överväga att låta honom stanna i Michigan.
Det här är vad jag skulle kunna göra, och jag har fått tillstånd att göra det…
Om jag får veta var Aundria är, om jag kan hitta henne,
och jag kan erbjuda dig och Brenda ett avslut,
kan jag hålla kvar dig här i Michigan.
Då kan jag hålla kvar dig närmare Brenda och Vanessa.
Det finns inget jag kan göra åt det.
Han var svår och envis, för han hade stöd.
Brenda Bowman stöttade honom. Hans dotter stöttade honom.
Det vore fint om du stannade här,
men du ska inte erkänna nåt du inte har gjort.
Jag säger det hela tiden.
Han sa: "Det kanske hände en olycka eller…"
Jag sa: "Man dödar inte familj.
Man blir arg på dem. Man skriker på dem.
Ibland bråkar man med dem. Men man dödar dem inte."
Han sa: "Tja, man dödar inte nån."
Tja…
Herregud.
De har ingen aning om vad en riktig familj är.
De har grävt stora hål i hela området.
Ja.
Så, okej.
-Så de grävde upp trädgården? -Ja, hela trädgården.
Herregud.
Jag vet inte vad de letar efter.
När Norfolk-polisen kom för att gripa mr Bowman
för mordet på Kathleen Doyle
hjälpte vi dem genomföra en husrannsakan
med markradar och spårhundar.
Vi letade efter bevis rörande Doyle-fallet,
men vi letade också efter Aundrias kvarlevor.
Det är en konstig känsla jag knappt kan beskriva.
Ledsen, illamående och, du vet…
Jag tänkte: "Så ni har inte grävt upp henne än?"
Jag var säker.
Jag var säker på att de skulle hitta det jag sa att de skulle hitta.
Men husrannsakan var inte framgångsrik. Vi hittade inget.
Vi hade pressat Dennis om Aundria.
Jag vet inte var min dotter är.
Jag säger det, och ni säger:
"Det kanske skedde en olycka, du kanske tappade humöret eller…"
Man tappar inte humöret och dödar sitt barn.
Det gör man inte.
Han fick uppdikta en egen historia.
Jag visste att han skulle försöka göra en uppgörelse vad gällde Alexis.
FÖRHÖRSRUM 3
Plötsligt sa Dennis att han ville träffa Brenda.
Det var en unik fråga.
Vi fick godkännande från sheriffen
att ha ett möte mellan Dennis och Brenda
som övervakades av mig och Haverdink.
När Dennis var på väg till förhörsrummet möte jag honom i korridoren.
Det första han sa var: "Jag hoppas att kamerorna rullar."
-Hej. -Sätt dig här, Brenda.
Hej, Brenda. Sätt dig.
Det här är speciellt. De gör inte sånt här.
Skälet till att de gjorde det…
Älskling,
jag har gjort några saker som jag verkligen skäms för.
Jag svär.
Aundria är död.
Hon har varit död från början.
Jag kom hem den dagen, och bebisen sov.
Jag tog henne till vardagsrummet och la henne på soffan.
Jag gick upp för trappan.
Aundria kom ut ur vårt sovrum.
Jag sa: "Vad gör du?" Hon sa att hon skulle sticka.
Vi grälade.
Jag sa: "Du ska inte sticka. Du ska ingenstans."
Hon sa: "Tja, jag…
…säger till rådgivarna att du antastade mig igen."
Jag sa: "Nej." Och jag slog henne.
Och hon ramlade baklänges ner för trappan.
Nej! Det gjorde du inte! Erkänn inte nåt du inte har gjort!
Det gör ont, älskling.
Jag sprang ner för trappan.
Jag kollade, och hon hade ingen puls.
Hon andades inte.
Hon hade en stor…
Det var nåt som inte stämde. Hennes nacke var i dåligt skick.
Hennes huvud rullade åt sidan,
och hon bara stirrade, som med dockögon, ut i tomma luften.
Hon var borta.
Jag kunde inte förlora dig.
Vanessa var bara 14 månader.
Jag visste inte vad jag skulle göra.
Om jag ringde och berättade allt…
…skulle de sätta mig i fängelse igen.
Jag lindade in henne i en filt
och gömde kroppen i ladan.
Jag ringde polisen och sa att hon var försvunnen.
Hon låg där i ett par dagar.
Jag hittade en papptunna.
Jag försökte stoppa kroppen i tunnan.
Den fick inte plats.
Jag fick skära av hennes ben för att kroppen skulle få plats.
Sen, kanske en dag eller två senare, när grannarna ställde ut sina soptunnor,
rullade jag ner tunnan och ställde den bredvid.
Nästa morgon var hon borta.
-Runt 30 år. -Ja.
Ja, 31 år.
Så länge jag inte sa nåt…
…hade du hopp.
Jag är ledsen att jag lurade dig.
Jag vet vad din rädsla var.
Men det var vår dotter. Du borde ha kallat på hjälp.
-Jag har försvarat dig mot Cathy. -Jag vet det. Jag vet.
Herregud.
Jag kan inte ens tänka på vad han gjorde mot min dotter.
Jag menar, verkligheten är…
…rätt grym.
Men hans historia är skitsnack. Allt han sa är skitsnack.
Jag tror inte att den 14-åriga flickan ramlade ner för trappan.
Det blev hennes fel. Jag hörde inget om att det var hans fel.
Om nåt, kastade han min dotter ner för trappan.
Han styckade henne.
Styckade.
Han är en jävla ynkrygg.
Det är vad en ynkrygg skulle göra.
Sökandet efter henne, flygbladen… Du visste att det var…
Jag visste att det var skitsnack.
-Och du sa att pengarna… -Var borta.
Jag brände väskan och hennes jacka.
Jag kollade aldrig i väskan.
Pengarna kan ha legat där. Jag kan ha bränt dem. Jag vet inte.
När brände du väskan?
Efter att jag hade burit ut henne.
-Innan du ringde polisen? -Ja.
Den brann nog fortfarande i tunnan när han kom dit.
De hade ett häktningsbeslut.
Aundria var den misstänkta, och Dennis var offret.
För han hävdade att hon hade stulit pengar.
Jag bara…
Du vet?
Du kan inte föreställa dig ilskan det väcker.
När nån sa att de hade sett henne i Holland…
Jag sa inte det till dem.
Nån annan sa: "Vi såg henne i Indiana, på en bar."
Vad tänkte du då?
Bra.
Det avledde uppmärksamheten från mig.
MICHIGAN-POLISEN
För att öka sannolikheten
att få Dennis åtalad och dömd
visste vi att det var fördelaktigt att ha Aundrias kvarlevor.
Vi visste att vårt tidsfönster krympte,
eftersom han skulle ställas till svars i Virginia.
Hon bröt nacken,
men det betyder inte att jag inte älskade henne.
-Visst. -Okej.
Han lurade inte mig.
Jag tror inte att han lurade nån.
Brenda. Han lurade Brenda.
Jag tror att hon älskar Dennis.
Det är lite svårt att förstå
med tanke på vad han har erkänt.
Ingen vet sanningen förutom du.
-Och Gud. -Och Gud.
Brenda är en trogen anhängare av sin man.
På telefon sa hon:
"Det enda som spelar roll är vår kärlek till varandra."
Sue höll ett långt tal.
Hon sa: "Vi kan inte föreställa oss hur sårad och…"
Ja.
Hon sa det som om du styckade Aundria när hon var vid liv.
-Det tror jag det. -Det var så hon sa det.
Jag skrev tillbaka ett par gånger. Jag skrev: "Du vet inte halva sanningen."
Det är det jag och Craig inte förstår.
Tänker du inte på Aundria och vad hon gick igenom?
Eller Kathleen?
Är du inte bestört?
Hur kunde hon missa det?
Det var framför näsan på dig. Hur missade du det?
Försök inte spela oskyldig. Du är inget offer.
Säg inte att den kvinnan inte visste vad fan som pågick.
Efter att ha sett honom slå henne så där…
Det var inte första gången det hände.
Och att hon satt där och inte gjorde nåt… Nej, hon måste också åka dit.
Hon borde åka in som medbrottsling.
Jag förstår inte hur hon inte är lika skyldig som han.
Jag kan bara säga vad jag fick höra den dagen
och har trott på i alla dessa år.
Jag har Filipperbrevet 4:13 i ett hörn
och Jesaja 41:10 längst ner.
Ja.
Du tar inte min kärlek eller min Gud från mig.
Det är sån jag är.
Gillar du det inte? Nåja!
Jag tror att Dennis var en mästermanipulatör.
Den bästa lögnen är en som är mestadels sann.
Okej?
Jag tror att han förvrängde alla historier,
och av nån anledning trodde Brenda på det.
Hon var bara en bricka i äktenskapet. Titta bara på vad han gjorde.
Han dolde det väl.
Han ansträngde sig för att göra det.
Jag menar, han var…
…smartare än vi trodde.
Historien om att han ställde ut henne med grannens sopor…
Det var möjligt, men det verkade för riskabelt.
Så vi började beslagta brev som han skrev till Brenda,
och i dem motsade han vissa saker som han sa i sin bekännelse.
Den 12 december 2019.
Min älskade.
Jag vill att du ska veta en sak som är mellan dig och mig, bara oss.
Aundria ramlade.
Hon bröt nacken, och jag gömde hennes kropp.
Men jag slängde inte hennes kropp i soporna.
Jag la hennes kropp i en riktig grav bredvid en privat kyrkogård.
28/12 2019
Hon bar jeans och sin favorittröja.
Hon bar ett guldhalsband med ett hjärta och ett kors.
Jag lindade in henne i ett vitt lakan,
prydligt och hårt som en mumie.
Jag knöt ihop hennes händer och fötter med ett rött band.
Hon gillade den färgen.
Sen placerade jag henne i en ny silverpresenning
och strödde cederträ, kryddnejlika och kanelbitar
mellan henne och presenningen.
Sen fyllde jag graven
och vattnade jorden.
Två veckor senare kunde man nästan se var hon var.
Två månader senare kunde man inte det.
De senaste 30 åren har jag passerat henne mer än 100 gånger.
Jag är säker på att hon är med Gud.
FREDAG 03/01 2020
Du säger att du inte vet sanningen.
Sanningen är att jag älskar dig.
Jag älskar Vanessa.
Och jag älskade Aundria.
Du har känt mig i 50 år,
och du säger att du inte känner mig längre?
I så fall måste du bestämma dig.
Jag glömmer dig aldrig.
Jag har dig för alltid inristad i mitt hjärta.
Denny.
Vi tog breven på allvar.
Vi sökte runt kyrkogårdar i området
med markradar och spårhundar.
Vi betraktade varje brev som om han talade sanning.
Du vet att vi har lyssnat på samtal och kollat på brev.
-Ja. -Hur många historier är vi på?
-Troligen tre eller fyra. -Ja, så vilken är sann?
-Tja… -Vilken är sanningen?
-Det är det ni måste lista ut. -Det är du som vet var hon är.
Det stämmer.
Och jag kommer att hålla det för mig själv resten av livet.
För honom var det en lek.
Vad hade han att förlora?
Han sa lite här och där. Det gjorde att han fick lämna cellen.
Han skulle inte berätta allt på en gång.
Han var klipsk nog att veta
att han kunde berätta lite i taget och manipulera dem.
Men polisen svalde det inte. Tack och lov.
Så polisen använde Brenda för att komma åt Bowman.
Vi är medvetna om
att du sa nåt annat till din fru. Problemet nu, Dennis,
är att hon har blivit indragen i det här. Det behöver hon inte vara, okej?
Det är ett problem för Brenda.
Jag vet att du inte vill skapa problem för din fru.
Du säger att du bryr dig om Brenda, men se vem du skyddar.
Jag tänker inte berätta var min dotter är begravd.
En del av den psykologiska utredningen blev att försöka prata med Brenda
och använda henne mot honom.
Så vi åkte hem till henne.
Vi sa: "Du måste säga att han är skyldig dig det.
Han har haft henne så här länge. Han är skyldig dig det."
Det här är ett samtal från…
…Dennis…
…en intern på Allegan County-anstalten. Samtalet spelas in och avlyssnas.
Du kanske inte vill lyssna på vad jag har att säga…
Kom igen, säg det.
Åklagaren här tänker inte åtala dig utan hennes kropp.
Okej.
Om du bestämmer dig för att berätta vad jag behöver veta
skulle du få stanna i Michigan,
vilket skulle göra det möjligt att besöka dig.
Det är inte garanterat, men jag måste hålla fast vid nåt.
Hon hade fortfarande inget svar vad gällde Aundria.
Hon, från vår ståndpunkt sett, måste ha ifrågasatt sina egna tankar.
Det här är ett samtal från…
…Dennis.
Samtalet spelas in och avlyssnas.
Jag kan inte ta mig samman.
Jag drömmer om det.
Drömmer om vad?
Aundria! Dig! Allt!
Jag vill ha ett avslut. Jag vill veta var hon är.
Jag vill ha vår lilla flicka hos mig i en vacker urna.
Då är hon äntligen där hon hör hemma efter att ha varit borta i alla dessa år.
Han försökte ge Brenda en historia som var någorlunda acceptabel för henne.
-Jag begravde henne i en grav… -Ska jag leva så här resten av livet?
Du behöver inte leva på nåt sätt resten av livet.
Om vi inte kan komma över det här…
Jag kan inte! Jag kan inte komma över det! Jag försökte förklara det för dig.
Den enda hjälpen vi får nu är från Gud.
Hela grejen är ologisk och psykotisk,
men han försökte fortfarande kontrollera henne.
Så vi ville att Brenda skulle kämpa emot.
Jag bryr mig inte längre, Denny. På ett eller annat sätt,
vad som än hände, kommer jag alltid att älska dig.
Det finns en chans att vi kan ha ett liv här i Michigan.
Jag vill höra dig säga att du tror att det finns hopp.
Det är det enda vi har.
Jag tror dig, älskling.
Jag började tro att Dennis aldrig skulle berätta var hennes kropp var.
Jag visste varken ut eller in.
Efter en lång dag gick jag och Bryan
till bryggeriet i Grand Rapids och tog ett par öl.
Todd Workman ringde Bryan och sa:
"Hej. Brenda pratade precis med Dennis. Du måste lyssna."
Jag ska berätta exakt var Aundria är.
Hon är väldigt nära.
Jag hoppas det.
-Det är hon. -Men…
Brenda,
Aundria är begravd i vår trädgård.
Vi bodde inte här! Vi bodde inte ens…
-Vi ägde inte huset. -Brenda, hon är där.
Jag begravde tunnan när vi bodde i det gamla huset.
Efter att vi hade fått veta att vi skulle flytta
tog jag tunnan till det nya huset.
Jag grävde hålet
och la tunnan i det.
Sen täckte jag över allt.
Hon har varit där
hela tiden.
Nu vet du.
Det var bitande kallt.
Vår antropologi-enhet kom till platsen.
Vi började avlägsna jord från området.
Vi visste fortfarande inte om informationen var korrekt
eller om det var ännu en saga.
Metta sa:
"De är där ute igen.
Nu har de en bulldozer och ett tält."
Jag tänkte: "Äntligen är de där hon är."
Vid nåt tillfälle drog klon på skoveln upp…
…ringen på en tunna.
Vi stannade.
Tiden verkade ha saktat ner.
Antropologerna gick in
med tandborstar, små hackor och spadar
för att inte missa nåt.
Och visst, vid nästa skopa stannade antropologerna.
Det låg ett ben där.
Herregud.
Det var sorgligt att vi grävde upp ett barn som hade legat där i 30 år.
Det var sorgligt att Brenda, som var inne i huset,
skulle få veta att det Dennis hade sagt var sant
och att hennes dotter hade begravts i trädgården.
De sa inte att det var Aundria. De sa bara: "Vi har hittat kvarlevor."
Jag stod där i några minuter.
Jag vände mig om, och Todd följde mig till huset.
Det enda jag kunde säga var:
"Han ljög inte den här gången. Han ljög inte, Todd."
Kvarlevorna hittades i fyra olika påsar inuti resterna av tunnan.
Vi hittade henne i en soppåse med blöjor,
antagligen för att dölja lukten.
Det är den Dennis Bowman är.
Det låg ett Peppermint Pattie-godispapper i soporna med henne,
daterat 1989.
Det blev uppenbart, när vi såg datumet 1989,
att hon aldrig hade varit försvunnen eller rymt.
Hon hade legat i tunnan sen den dagen i mars.
Hur kunde brevet vara så övertygande, om kyrkogården och…
Det var skitsnack för dem.
Jag trodde att det skulle få dig att må bättre.
Men du har inte mått bättre.
Du har bara gnällt om hur du vill ha henne med dig,
i en burk på en hylla.
Om du trodde att hon hade begravts ordentligt, med respekt,
trodde jag att du skulle vara nöjd, men nej.
Jag vill inte att du ska vara arg.
Nu får du åtminstone ha henne i en plåtburk på en hylla.
Så nu är jag här. Nu vet du att jag är en rutten skitstövel.
Inget har förändrats. Jag älskar dig fortfarande.
Ni har en minut kvar av samtalet.
-Denny, hörde du mig? -Ja, jag hörde dig.
Det är snart över.
Hejdå.
Det här är obduktionsrapporten.
Vi behövde bekräftelse på att det verkligen var Aundria.
Det enda sättet att göra det var genom DNA.
Vi hade ett DNA-prov från Cathy.
"Undersökning genomförd.
Koordinaterna mellan proverna bekräftar en dotter-mor-relation…"
Herregud.
"…mellan skelettdelarna och Catherine Terkanian."
Jag fick upp henne ur marken.
Det var som om hon hade skrikit från trädgården i flera år.
Att Cathy hade de här misstankarna –
att Dennis var ansvarig, och att Aundria var begravd i trädgården –
och att båda visade sig vara sanna, är nästan oförklarligt.
Det var hennes modersinstinkt.
OUPPKLARAT
Hon hade sagt att hon låg där i flera år.
Jag blev förbluffad över att det var där hon visade sig vara.
Lät det galet då? Ja, det gjorde det.
Men hon hade rätt.
Det var inte omöjligt, men väldigt osannolikt.
Brenda, det finns andra saker som Denny har erkänt att han har gjort.
Vill du höra om dem?
Han hade inte berättat om han inte ville att jag skulle få veta.
Jag ska berätta för dig. Du förtjänar att få veta.
När han var stationerad i San Diego, innan ni gifte er,
utsatte han en kvinna för sexuella övergrepp.
Och kort efter att ni hade gift er
utsatte han två kvinnor i San Diego för sexuella övergrepp.
Och i början av 80-talet
utsatte han en kvinna i en husvagnspark för sexuella övergrepp.
Jag känner inte den mannen.
Nej.
När jag satt där och sa
att jag inte hade nån aning om vem mannen de pratade om var…
Jag insåg inte hur sant det var.
Jag är ledsen.
Vi pratade kort om flickan, Metta,
som kidnappades från Windmill-macken
och togs till campingplatsen Silver Creek.
Nej, jag vet inget om det.
Det var han. De har inga bevis på att han gjorde det,
men det var han.
Han gjorde stor skada i vår fina lilla stad.
Jag vet att det kan finnas andra offer där ute.
-Så det är alla dina mörka hemligheter? -Det är alla…
Det är alla mina mörka hemligheter.
Han är en våldsam serie-sexförbrytare.
Så man har kvar den där gnagande känslan.
Det är svårt att föreställa sig att allt Kathleen Doyle utsattes för
orsakades av nån som aldrig hade tagit ett liv.
Vi vet att det inte började med Kathleen 1980.
Om han erkänner otaliga våldshandlingar mot kvinnor,
inklusive två mord,
vad är det vi inte vet?
Vem vet vad han har gjort? Han är ett monster.
Informationen måste komma ut, för det finns fler offer.
Jag vill hjälpa till att lösa brott.
Det är vad mitt hjärta säger mig.
Jag kanske är fylld av andarna
från varje kvinna han våldtog och dödade och varje barn han misshandlade.
Jag kanske är fylld av deras andar. Det gör mig till hans värsta mardröm.
DENNIS BESTRIDER INTE DRÅPET PÅ AUNDRIA BOWMAN
Dennis döms idag, för dråp. Det borde vara mord.
Jag kan hantera det. Dråp på mitt barn.
Att han gjorde det mot henne gör mig ursinnig.
Men det är en annan sorts ilska.
Det kanske är ett lugn jag känner för Alexis.
Det kanske är det.
Metta, nu kör vi.
Folket är redo, fru domare.
Aundria låg begravd i 30 år,
oförmögen att berätta vad som verkligen hade hänt henne.
Den tilltalade tog hennes liv
och gömde hennes kropp för att rädda sig själv.
Aundria förlorade inte bara sin röst, utan även sitt liv.
Hon fick aldrig växa upp och bli gammal,
omgiven av familj och vänner som verkligen älskade henne.
Jag har varit i branschen i nästan 40 år.
Jag har dömt i mordfall.
CHEFSDOMARE
Jag har nog aldrig läst nåt så upprörande.
Ett straff som håller dig borta från vårt samhälle
i minst 35–50 år är lämpligare i det här fallet.
Det är domstolens beslut.
Det sista vårt team ville var att låta honom kontrollera situationen
genom att få sitta i fängelset han ville för att det var praktiskt för honom.
Jag ska göra allt i min makt
för att se till att Dennis Bowman inte kontrollerar en enda jävla sak.
Idag faller domen mot Dennis Lee Bowman för mordet och styckningen
på sin 14-åriga adoptivdotter, Aundria Michelle Bowman.
Mr Bowman ska återvända till Virginia för att avtjäna sina livstidsdomar.
Vi fattade beslutet som ett team
att vi inte skulle låta honom ha den kontrollen
och att vi skulle skicka honom till Virginia för mordet på Doyle.
Han gick på det som den idiot han är.
UTLÄMNING - DENNIS BOWMAN
Förutom det faktum att han tog henne från oss
är han överflödig i hennes berättelse.
Kathleens historia handlar om hennes liv.
Hon var vår tjej. Hon tillhörde oss.
Det är så…
…jag känner.
Varje dag rör jag hennes foto och säger: "Jag älskar dig."
Vi brukade köpa syrener till varandra. Det var vår blomma.
Varje gång syrenerna blommar på våren säger jag:
"Kathleen, syrenerna är framme."
Jag luktar på blommorna och säger hur mycket jag saknar henne.
Nåt väldigt konstigt hände.
Efter att de hade hittat personen som mördade Kathleen,
vilket var på hösten,
blommade min syrenbuske, vilket är väldigt ovanligt.
Den blommar vanligtvis bara på våren.
Låt inte personen som gjorde det här hemska
vara personen som alla minns.
Låt dem minnas de unga kvinnorna som har dött.
-Todd, tack för allt. -Det var en laginsats. Tack.
-Får vi prata med dig? -Ja.
Brenda har kvarlevorna. Hon lät kremera dam.
Hon vill ge dig hälften av Aundrias kropp.
Jag klarar inte det här.
Jag klarar inte det här just nu!
Vad ska hon ge mig, den övre eller den undre halvan?
Hur vågar hon?
Vi har dem här idag, om du vill ta emot dem.
Så klart jag vill.
Min lilla flicka är här.
Hon vet att monstret är borta.
Gissa vad det här är.
-Nej. -Jo.
-På riktigt? -Hälften av henne.
"Jag delar lika med dig
då du var hennes mor först.
Jag ber att Gud kan hjälpa dig finna frid.
Brenda."
Det här hackar bara upp henne ännu mer. Jag bara…
Jag är mer än förbannad över det.
Jag kan inte fatta att Brenda delade upp hennes kropp igen.
Jag vill ha all hennes aska.
Då kanske min moderliga sida kommer att känna frid.
Hur ska hon motarbeta det?
Alla domare i världen skulle säga:
"Du har tur som får vad du får,
att hon delar med dig."
Kom ihåg att hon försköt henne.
Jag är så arg, så jäkla arg. Jag är lättad, men jag är fortfarande arg.
Jag trodde att ilskan skulle försvinna.
Brenda är fräck nog att kalla sig min dotters mor.
Jag vet inte om Alexis var vänster- eller högerhänt.
Jag vet inte hur hennes röst lät.
Jag hörde aldrig hennes röst. Hon sa aldrig: "Jag älskar dig."
Hon kallade mig aldrig mamma. Men jag är hennes mamma ända in i märgen.
Jag känner mig lite hemsökt av Alexis.
Hon är inte helt borta.
Jag är så nära man kan komma hennes ande.
Jag blev nästan henne, en mognare och argare version av henne.
Det är som att gå in i en eld, och det förvandlade mig.
Det är en väldigt intensiv, het, bränner-köttet-av-mig eld,
som ingen kan se, som bara jag kan känna.
Men jag måste gå igenom det här.
Jag måste hitta andra sidan av elden.
BRENDA BOWMAN AVBÖJDE ATT BLI INTERVJUAD
OCH SVARADE INTE PÅ BEGÄRAN OM KOMMENTARER
DENNIS BOWMAN AVTJÄNAR TVÅ LIVSTIDSDOMAR I VIRGINIA
POLISEN MENAR ATT DEN FULLSTÄNDIGA OMFATTNINGEN
AV DENNIS BOWMANS VÅLDSBROTT KANSKE ALDRIG UPPDAGAS
Undertexter: Josephine Roos Henriksson