I min karriere har jeg lært, at når man tackler store spørgsmål,
er man nødt til at samle små stykker information,
for så kan de afsløre en større sandhed.
I Phoenix indsamlede jeg oplysninger til min modrapport.
Men det, der skiller sig mest ud, er,
hvordan staten prøvede ihærdigt at feje dette fænomen væk,
men fartøjet er vedholdende og bliver stadig observeret.
Der må være en grund til, at dem, der styrede fartøjet,
tillod at blive set af så mange tilbage i 1997
og fortsætter med at vise sig for vidner i dag.
Som om fartøjet ikke vil lade historien blive begravet.
For at styrke min modrapport bad jeg Vee finde piloter,
som har mødt dette objekt i luften.
Imens skal jeg møde dr. Lynne Kitei,
som er den førende ekspert i verden om Phoenix Lights-hændelsen.
Jeg vil udfylde hullerne om,
hvad der er offentligt kendt om hændelsen, og hvad der er blevet holdt skjult.
- Fantastisk udsigt, ikke? - Jo.
Lad os sætte os her.
Dr. Lynne er en læge,
som optog de definitive billeder af Phoenix Lights den aften.
Hun samlede alle mulige beviser, talte med vidner
og samlede det hele, før hun stod frem offentligt.
Jeg har set dine ikoniske fotos.
Hvornår indså du, det potentielt var et ikke-menneskeligt fartøj?
Omkring kl. 20:30 den aften så jeg nogle kugler dukke op på himlen.
De spændte bredt, over seks lys med lige stor afstand.
Jeg ringede til FAA, for det så ud, som om det var tæt på lufthavnen.
Og jeg spurgte, om nogle af flyvelederne havde set noget.
- Havde de det? - Han sagde, de tre dukkede op kl. 20.
De så på radaren, men de var ikke på radaren.
Og så forsvandt det.
Da de seks kom kl. 20.30, gjorde det dem virkelig bange.
Der var seks lyspunkter lige langt fra hinanden.
De spændte over halvanden kilometer og virkede forbundet til noget.
Men de kunne ikke se, hvad lysene var forbundet til.
Hele tingesten vendte som en enhed mod vinden
og fløj langsomt opad
og bevægede sig synkront bag South Mountain.
Jeg spurgte: "Hvad var det?" Han sagde,
at gruppen udelukkede alle konventionelle fly, balloner,
kinesiske lanterner, nødblus, selv faldskærmsudspringere med lys.
De anede ikke, hvad de var.
Myndighederne var ikke villige til at overveje et ikke-menneskeligt fartøj.
Nej.
Jeg brugte hele dagen på at finde en tidligere militærpilot ved navn Mel,
som angiveligt interagerede med Phoenix Lights-fartøjet
under en vagt på Luke Air Force Base.
Jeg vil gerne tale med ham. pilot til pilot. "Hvad så du?"
Han kunne fortælle om teknologien, som han tror, han så.
Han var helt tæt på.
Men jeg har ikke haft heldet med mig.
Jeg ved, det kan ske med folk, som har oplevet disse ting.
De trækker sig af frygt for at blive latterliggjort.
- Vee? - Ja, Jim.
- Stig ind. - Okay.
Men jeg fik kontakt til
en anden lokal efterforsker, Jim Dilettoso,
som talte med Mel kort efter hans vagt.
Hvordan blev du involveret i sagen?
Jeg var involveret i ufo-efterforskninger i lang tid.
Videnskabeligt udstyr.
Jeg havde en firma, der testede mange fotografier i årenes løb.
Så da Phoenix Lights skete i 1997,
analyserede vi billeder og talte med vidner.
Sådan fik du forbindelse til Mel?
Jeg talte med Mel personligt og i telefonen, fortroligt.
Vi fik ikke lavet en fortrolighedsaftale.
Vi vidste, hvorfor vi var der, og hvordan det burde være.
Ja. Hvad var hans oplevelse?
Han fortalte om at lette og straks flyve mod objektet.
Han blev sendt hen til objektet, som...
Luke Air Force Base er på den vestlige side af Phoenix.
Okay.
Han krydsede Phoenix
til den sydvestlige del af Phoenix, Tempe, Arizona, nær lufthavnen,
og nærmede sig et lyst objekt,
så tæt på at han troede, han ville ramme det.
For han ikke kunne se, hvor stort eller langt væk det var.
Han blev virkelig desorienteret af det hele.
Som menneske forstod han ikke, hvad der var sket.
- Ja. - Okay.
- Ja. - Kunne han give en beskrivelse?
Han beskrev det som en bold, der var oplyst indefra.
Objektet svævede stille, og da han nærmede sig det,
fløj det op og i sydvestlig retning mod Tucson.
Ved du, om hans kamera filmede?
Ja, det gjorde det.
Så der kan være optagelser af det, hvad så.
George og jeg
har hørt flere beretninger om, at optagelsen findes.
Hvis vi kan få fingre i det,
kan det bevise, at det var et udenjordisk fartøj.
Jeg må lede videre, grave, række ud til mit netværk.
Men denne information vil hjælpe Georges sag
og fortælle AARO, der er noget at gå efter.
Vi har ramt et par forhindringer,
men vi har samlet de bedste beviser og vidneudsagn
om Phoenix Lights-sagen.
Billeder af hændelsen og nye observationer.
Detaljer til at modbevise forklaringen, som myndighederne afviste sagen med.
Og beretninger om nærkontakt i luften
mellem piloter og fartøjet.
Jeg kan ikke tage væk uden at stille det store spørgsmål,
som vi har stillet fra begyndelsen, og det er "hvorfor".
De intelligente væsner,
hvorfor lod de sig blive set af så mange mennesker over en storby?
Dr. Lynne Kitei har talt med hundredvis af vidner.
Jeg vil tage hendes vidneudsagn, lede efter mønstre
og se, om det kan forklare, hvorfor det skete.
Du lavede et videnskabeligt studie af dem, der så Phoenix Lights.
Hvor stort var det, og hvad lærte du?
Vi har over 2.000 i vores studie,
som har fortalt, at de har haft kontakt eller forbindelse
med de ikke-menneskelige intelligente væsener, som vi kalder dem.
Virkelig? Hvad sagde de?
"Vi er her ikke for at gøre jer fortræd."
- Er det den generelle besked? - Ja.
Da jeg talte med vidner,
havde de fleste, over 90%, en positiv transformation,
som påvirkede dem dybt.
Folk var betagede og forundrede, og de stoppede deres biler.
Der er stadig folk, som siger til mig,
de føler sig velsignede over at have oplevet Phoenix Lights.
Det fantastiske er, at dem, der gjorde det, ville oplyse os
om deres tilstedeværelse på en blid, ikke-truende måde.
Der er meget mere derude, end vi får at vide.
Jeg ved, at Phoenix Lights blev set af et stort antal mennesker,
men det er også interessant,
der måske var en dyb fælles oplevelse,
som er anderledes end det, vi har hørt i andre dele af verden,
hvor de har haft meget foruroligende oplevelser,
hvor de var bange for det hele.
Det peger på en teori om, at deres formål, når de åbenbarer sig for mennesker,
er at sende os en besked.
Er den så simpel som: "Vi er her ikke for at skade jer."
Eller er det noget dybere?
GEORGES HJEM
Jeg har arbejdet på min egen modrapport
til AAROs uhyrlige påstande om,
at der ikke er beviser på ikke-menneskelig intelligens
eller rumvæsner.
Det haster. Det er et valgår.
Vi ved ikke, hvem den nye administration bliver.
Mange af dem, der støtter ufo-transparens i Kongressen, forsvinder måske.
Så jeg ringede til alle, som jeg mente, der vidnede for AARO,
for at spørge til deres beretninger.
Jeg har fundet ud af, at folk klapper i hurtigt.
Der er stor modstand, og vinduet bliver mindre.
Men jeg fik et opkald fra en, som nok bliver den sidste brik,
når jeg skal samle modrapporten.
Bob Jacobs er det vigtigste vidne til den mest betydningsfulde ufo-hændelse.
1964, Vandenberg luftbase.
De opsender et missil med et falsk atomsprænghoved,
og noget dukker op under testen. En flyvende tallerken.
Jacobs var løjtnant i det amerikanske luftvåben.
Han skulle dokumentere testen,
og han opsnappede det hele på film.
Selvfølgelig blev optagelserne straks beslaglagt.
Bobs erfaring er ikke uden fortilfælde.
Siden 1940'erne
har militærfolk rapporteret om mystiske fartøjer,
som manipulerede affyringssystemer.
Jeg stødte endda på det i Rusland, hvor jeg fik filer fra Forsvarsministeriet
om deres ufo-programmer, inklusive en meget specifik hændelse,
hvor en russisk ICBM-base blev overmandet af ufoer.
Ufoerne indtastede de rigtige affyringskoder
og havde nær startet 3. Verdenskrig.
AARO tog vidneudsagn fra et halvt dusin amerikanske missiloperatører,
som delte lignende oplevelser.
Men der er ingen tegn på, at AARO tog de rapporter alvorligt.
Mange år senere stod han frem
og talte om det til min ven, Robert Hastings,
som efterforskede lignende hændelser.
Men han fik en masse kritik og droppede interviews,
indtil AARO-rapporten gav ham en mulighed.
Han går ind i god tro: "Nu kan jeg fortælle min historie."
De inkluderede hans sag i AARO-rapporten,
men konkluderede, den var uafklaret.
Wow. Hvordan fik du Bob til at tale med os?
At han blev behandlet så dårligt af AARO gjorde ham ved.
Så det udnyttede vi og fik ham til at stå frem og flyve hertil.
Jeg føler mig lidt skyldig, men ikke helt.
Det er måske det vigtigste bevis på. at AARO kvajede sig i rapporten,
og arbejdet må fortsætte.
Vinduet må ikke lukke nu, for vigtige svar kan stadig findes derude.
- Min kollega Vee. - Hej.
Det er Bob Jacobs. Fortæl os, hvad der skete,
da du fik den fremkaldte film tilbage fra missiltesten.
Jeg arbejdede gladeligt en dag,
og en major fra den første strategiske luftfartsdivision
bad mig komme ind på sit kontor.
Jeg gik ind, og to fyre i grå jakkesæt
stod op ad væggen på hans kontor. Han sagde: "Se det her."
Han slukkede lyset og tændte projektoren.
Sprænghovedet kom flyvende. Den tingest kommer ind,
affyrer en lysstråle mod det, flyver op,
endnu en lysstråle, flyver rundt, endnu en stråle,
flyver under, endnu en stråle, og suser ud af billedet.
Sprænghovedet røg ud af billedet.
Det var en flyvende tallerken.
En rund plade med en pære ovenpå.
- Jeg bliver følelsesladet. - Ja.
Det kan jeg se. Selvfølgelig.
Det er længe siden, men lyset blev tændt.
Major Mansmann sagde ordret: "Lavede I fis deroppe?"
Jeg sagde: "Nej, sir." Han sagde: "Hvad var det?"
Jeg sagde: "Det ligner en ufo."
Han sagde: "Det må du aldrig tale om igen."
"Det skete aldrig, løjtnant."
Sagde fyrene i grå jakkesæt noget?
Nej. De stirrede bare på mig.
- Ved du, hvem de er? - Det gør jeg nu.
Major Mansmann fortalte mig senere, hvem de var.
De var CIA.
Hvad tænkte du, da du så det i det øjeblik?
Min hjerne eksploderede.
Hele min vision af universet ændrede sig.
- Jeg troede ikke på ufoer. - Okay.
Universet var anderledes. Vi var ikke alene. Forbløffende.
Derfor har jeg i 17 år...
Jeg bliver følelsesladet. Jeg ville fortælle historien.
Det nagede mig. Jeg kunne intet sige til min kone, venner
eller kolleger. Jeg kunne ikke sige det til nogen.
Tænk, at få besked på at lyve.
Jeg og de mener, det er det vigtigste,
der er sket i menneskets historie. Vi er ikke alene.
AARO-rapporten udkommer.
Hvordan var det at læse den?
Jeg var så vred. Jeg var rasende.
Det, jeg fortalte, skete virkelig.
Jeg risikerer min integritet, min ære, min ph.d.-grad, mine bøger,
alle de ting, jeg har lavet, står på spil nu
takket være den idiotiske tavshed fra statens side.
Ingen må stille spørgsmål.
Ingen må tro de ting, der flyver rundt, er ægte.
Jeg tror ikke, de er virkelige. Jeg ved det.
Det handler ikke om at tro.
Det skete.
Det skete for mig.
Vi ved, det er sket måske hundredvis af gange rundt om i verden.
Amerikanske atombaser lukket ned, taget offline.
- Ja. - I Rusland noget lignende.
De indtastede koderne og aktiverede missilerne.
Lige præcis.
Nogle dramatiske hændelser
ved atommissilsiloer og lagerområder.
De er meget interesserede i vores atomvåben.
Ja. De vil have os til at holde op med at bruge dem.
Noget af det mest overbevisende, jeg har læst om rumvæsner,
eller ikke-menneskelige intelligens, er, hvad jeg kalder rumbeskeder.
De interagerer med mennesker og fortæller dem et par ting
igen og igen, fra 40'erne til i dag.
Drop atomvåben. I vil udslette jer selv. Hold op med at forgifte jeres planet.
Det tyder på, at nogle af dem er mere interesserede i planeten,
end de er i os.
Måske bor de her også.
Ja. De ville bringe deres baser i fare.
Der er nogle af os, der tror,
de har været her i hundredvis, måske tusindvis af år.
Indtil nu havde jeg to missioner.
Den ene er at modbevise AARO-rapporten med beviser på,
ikke-menneskelig intelligens interagerer med os.
Men også for at besvare spørgsmålet: "Hvorfor er de her?"
Men jeg indser, de to mål hænger sammen.
For at komme videre og holde vinduet åbent,
må jeg præsentere alt det, vi har samlet sammen.
De store spørgsmål: hvem, hvor, og især hvorfor.
Jeg kan ikke holde noget tilbage.
Forsøget på at besvare spørgsmålene
har ført mig ned ad nogle modstridende veje.
Det lod til, at motivationen bag Colares og dyrelemlæstelser
var forskning eller prøveudtagning.
Men hvad med de fleste såkaldte rumvæseninteraktioner,
som er godartede og måske positive?
Heldigvis stiller andre de spørgsmål.
Jeg skal møde Mike Masters.
Han er professor i antropologi på Montana Tech University.
Han er professor og en respekteret akademiker,
som har rystet op i tingene med nogle unikke idéer om,
hvem de besøgende er, og hvor længe de har været her.
Måske kan hans teorier vise mig, hvordan rumvæsenerne ser på os,
og måske hvordan vi skal se på dem.
- Godt at se dig. Sid ned. - Ja. Endelig mødes vi.
Ja.
Vi har rejst rundt i verden for at få svar på de store spørgsmål.
Og din teori er anderledes end ET-paradigmet,
som er blevet udforsket længe.
Det er vigtigt at have en tværfaglig tilgang.
Jeg prøver at se på, hvad vi kan lære
fra astrobiologi, astronomi, fysik, og vigtigst af alt antropologi.
Og meget tyder på,
at de her besøgende, ufoernes beboere måske er os.
Tidsrejsende fra fremtiden.
Jeg er ikke sikker. Ingen kan vide det.
Men det er vigtigt at overveje den model, for det giver mening.
Det, du siger, er,
at vidner ser fartøjet og væsenerne
og siger til sig selv: "Se de rumvæsner i rumskibet."
Men det kan faktisk være mennesker i en tidsmaskine.
Ja. Og den følger Ockhams ragekniv.
Vi ved intet om komplekse livsformer andre steder, men vi ved, vi er her.
Hvordan forholder evolution på langt sigt sig til dette spørgsmål?
Meget tyder på,
at når hjernen bliver større og ansigtet bliver mindre,
som er den dominerende tendens de sidste otte millioner år,
at hvis den fortsætter,
ender vi med at ligne grå rumvæsner.
Den tager udgangspunkt i et enkelt udgangspunkt og bygger på det.
Folk, som hævder, de har haft møder med ikke-mennesker,
har beskrevet grå rumvæsener.
Lave små væsener med store, runde hoveder og store sorte mandeløjne.
Denne beskrivelse kom først frem i 1965
med den påståede bortførelse af Barney og Betty Hill.
Men lignende observationer er blevet rapporteret over hele verden.
Hvordan tester man teorien?
Vi kan lave modeller af fremtidige kranier.
Vi tager visse punkter på kraniet, og så digitaliserer vi dem
gennem den geometrisk morfometriske proces,
og vi kan se, hvordan det ville se ud i fremtiden.
Og den så fuldstændig ud som et gråt rumvæsen-kranium.
Kraniet blev endnu mere hævet som en pande.
Øjnenes runding blev større og buede opad.
Det er en af de største ting,
de store, runde øjne, som oftest bliver set
i forbindelse med de grå.
Og hvis to ben er trækket, som definerer vores art,
og hvis de går oprejst på to ben med fire lemmer,
er vi nok i familie.
Folk spørger, hvorfor rumvæsner ikke tager over?
De har været her længe. Hvis de er fra fremtiden,
er de afhængige af os.
Det er bedstefar-paradokset for hele vores art.
Hvis din bedstefar skabte dine forældre, enten mor eller far,
som så fik dig, kan du ikke ændre det.
Hvorfor angribe os, hvis de er afhængige af vores overlevelse?
Det er vigtigt at overveje,
at de kan være en del af vores stamtræ fra en mere fjern gren.
Den moderne ufo-æra er 75 år, men har de eksisteret længere?
De har været her gennem menneskets oldtid.
Tilbage til forhistorisk tid er der helleristninger, geoglyffer, udskæringer.
Der er sag efter sag,
hvor det tyder på, at folk ser ensartede,
hvis ikke de samme ting gennem menneskets fortid.
Igen peger det på tidsrejser.
Nogle siger, de er fra rummet, men mange også fra en anden tid.
Når man tror, at man har forstået ufo-mysteriet,
så kommer Mike Masters og siger:
"Vent lidt, måske er de os fra fremtiden."
Jeg er lidt beroliget af den idé, for hvis det er os fra fremtiden,
er det i deres interesse, at vi og planeten overlever.
Hvilket passer med det, Bob Jacobs udledte
af sin egen erfaring ved atommissilstedet.
Men jeg vil virkelig se beviser på denne tidsrejsende-teori.
Dr. Masters sagde, han har en kontakt,
der kan vise os beviser et par hundrede kilometer sydpå.
Jonathan Redbird Dover er en pensioneret Navajo-ranger,
som brugte ti år på at efterforske ufoer
og andre mærkelige fænomener på indfødt jord.
Fremont-folket var her fra 500 til 900 år siden.
De efterlod temmelig mange historiske skrifter på væggene,
hvor de beskrev hændelser.
Du godeste.
Forfædrene valgte et godt lærred til deres kunst her.
De tænkte over det.
Ja.
Arkæologer tilskriver de unikke tegn til Fremont-kulturen,
som boede på jorden omkring Capitol Reef
i omkring tusind år.
Helleristningerne blev skabt med stenredskaber.
Nutidens Hopi- og Zuni-stammer ser markeringerne som en detaljeret historie
af deres forfædres daglige liv, rejser og tro.
Som et gammelt socialt medie.
Nogle af billederne er ret mærkelige.
De her lader til at have rumdragter på.
Der er en stor rund hjelm, som ikke ligner formen på et hoved.
Man må undre sig med denne tidsrejseteori,
hvis der er tidsrejsende, men andre tider,
kan det være de samme, der er repræsenteret forskelligt.
Ja.
Man kan tolke det forskelligt.
Hvis jeg var der på det tidspunkt i historien og så et rumvæsen,
ville jeg afbilde det.
Helt sikkert.
Den, der skar de mærkelige væsener ud,
gjorde det, jeg gør som journalist. Dokumenterer begivenheder, der sker,
og laver optegnelser til fremtidige generationer.
Nu hvor jeg ser det, føler jeg et ansvar for
at bringe historien videre.
Hvad mener du om Mikes teori om tidsrejsende?
Idéen er virkelig interessant,
fordi vi opfatter tiden som lineær.
Det er en lige linje, der går ud i det fjerne.
Så man tænker, at man aldrig kan tage tilbage.
Det er kun én retning.
Men hvis man ser på tiden som en pladespiller
med riller, der går i forskellige retninger,
hvad, hvis nålen sprang,
og man pludselig var i et andet tidsbillede?
Jeg tror ikke, det er en lineær linje, som vi tror.
Den kan være cirkulær eller rund som en kugle.
Vi skal op til et piktogram i barrierestil fra samme periode som Fremont.
Åh gud, se her.
Udtrykket piktogram i barrierestil blev opfundet i 1971 for
at identificere en række malerier med pigmenter
fra mineraler og planter,
som ses i det østlige Utah og det vestlige Colorado.
De var kulstofdaterede til den arkaiske periode
mellem 1.500 og 4.000 år siden, måske endda ældre end det.
- Det er fantastisk. - Ja, virkelig.
Det er utroligt, at det panel overhovedet kunne eksistere.
- Og det er her stadig. - Ja.
- Du kan se, folk siger rumvæsner. - Ja.
Du skal langt væk for ikke at se en lighed.
- Ja. - Du må begrave hovedet.
Vi har andre områder at se på.
Godt.
De figurer herovre ligner nok mest rumvæsner.
De ser spøgelsesagtige ud.
Det ligner et rumvæsen.
Vi ser det her.
Vi må ikke sige rumvæsen som antropologer og arkæologer.
Den stigmatisering er blevet påtvunget os.
Hvordan ser man det uden at sammenligne?
Lige præcis.
Hvis det er en rumvæsen-lignende figur et sted,
er det interessant,
men de er over hele verden og gennem tiden.
Folk maler og skærer, hvad de ser.
De viser sig hele tiden de samme ting, som vi ser.
Store øjne, stort hoved, som ligner grå rumvæsner.
Vi havde eksempler på noget, der ligner teknologi.
Antenner, hjelme. Og her ser det ud til,
som ligner det, folk rapporterer i dag,
at uanset hvad de er, så har de været med os længe.
De har sameksisteret med os, fredeligt for det meste,
så måske er de tidsrejsende mennesker, der ser til deres fjerne slægtninge.
Det er den slags information, man kun kan opdage,
hvis folk er villige til at stå frem
og dele historier og teorier uden risiko for den latterliggørelse,
der fulgte med at tale om ufoer i så mange årtier.
Vi er ude i ørkenen igen,
hvor rejsen startede for mig for mere end 35 år siden
for at løse de store spørgsmål.
Hvem er de? Hvorfor er de her? Hvad er deres interesse i os?
Data, information, sagerne, de personlige oplevelser
over hele verden maler modstridende billeder.
Noget virker positivt og opmuntrende,
som i Phoenix, hvor tusindvis så et stort fartøj
og følte, de modtog et budskab om fred.
Men vi så også de besøgende, hvis de er det,
udtrykke fjendtlighed eller ambivalens over for mennesker og dyrs lidelser.
Vi så nogle foruroligende møder i Brasilien.
Vi fandt også beviser på, at de drages til vand,
måske lever de i vandet.
De kan have baser dybt nede i havet, hvorfra de holder øje med os.
Vi kender ikke deres tidslinje.
For os har de været her tusinder af år. For dem er det måske en weekend.
Hvorfor tror jeg, de er her?
Vi har ikke nok information til at svare.
Jeg mener ikke, vi har et enkelt svar, for det er muligt,
at ikke kun én rumcivilisation interagerer med os.
Alle tegn peger på flere civilisationer, formentlig med flere dagsordener.
Det kan være vores opfattelse.
Virkeligheden kan være noget helt andet.
Fordi vi ikke ved, hvad sandheden er.
Indtil eller medmindre vi får intern viden fra staten,
de sande vogtere af hemmeligheden,
vil vi prøve at besvare de spørgsmål
med en hånd bundet bag ryggen.
Og som AARO-rapporten viste,
er det præcis, hvad nogle folk inden for staten ønsker.
Jeg har hørt fra folk i efterretningskredse,
som mener, der er god grund til at holde det hemmeligt.
Ikke kun kapløbet om denne teknologi
blandt USA, Rusland, Kina og andre lande,
men den ultimative sandhed kan er måske ret mørkt.
Måske har nogen fundet ud af,
at afsløringen af de oplysninger ville ødelægge samfundet totalt.
Men jeg tror, folk er klar til sandheden. Så jeg tager til Washington, DC
for at præsentere mine oplysninger for Kongressen
og sørge for, at vinduet ikke lukker en gang for alle.
Jeg skal møde Jeremy Corbell, som har prøvet at finde
de manglende optagelser fra ufo-vandmands-videoen.
Vi håber, at en allieret på Capitol Hill,
Tim Burchett, kan hjælpe med at få den frigivet
og svare på spørgsmål om,
hvilke afsløringer der venter.
Hvad sker der?
For det første, har du set
filmen om UAP-vandmændene, som George og jeg udsendte?
Ja.
Vi ved, hvor optagelserne er.
Da den går ned i vandet, viser den, at den kan omstille sig.
Vi ved, hvilket bureau, der konfiskerede den den aften.
Og jeg har vidner, der vil tale om det, hvis det ikke får konsekvenser.
Der er ægte modstand. Vi ser det virkelig.
Hvad mente du om AARO-rapporten, kongresmedlem?
Den siger ikke noget. Den er vag. Jeg kunne have skrevet den i 3. klasse.
Hvis de siger, at det ikke findes,
hvorfor giver de os så ikke dokumentationen
og de uredigerede rapporter?
Ved du noget om de gamle ufo-programmer,
om vi har prøver fra styrt, der er blevet analyseret
og gemt væk i lang tid? Tror du, det er sandt?
Jeg tror, der er nogle programmer, og styrtprogrammet...
Folk har sagt, at det findes, og jeg tror på det.
Og jeg er bange for, hvis jeg røber for meget om det, jeg ved...
Jeg vil ikke oplyse steder, hvor det kan være,
for så forsvinder de steder.
Du tænker, at nogen her i bygningen ved, hvor de ting er?
Måske ikke i denne bygning. men i nærheden.
Hvornår ser vi det?
Vi får det, hvis nogen på lovlig vis står frem
og fortæller os, hvad vi har brug for at vide.
Jeg nærer ingen illusioner om, at min rapport vil overbevise staten om
at ændre kurs med ufo-hemmeligheden, som de har holdt på over 70 år.
Men hvis du fortalte mig i 1989,
at folk inden for staten ville tale offentligt om
ikke-menneskelig kontakt, ville have kaldt dig skør.
Det er de største spørgsmål i vores eksistens.
Hvor er vi i fødekæden?
Hvem er højere? Hvad vil de med os?
Vil de hjælpe os? Redde os? Vejlede os? Belære os?
Vi kender ikke svarene.
Jeg deler mine beviser,
fordi vores fremtid kan afhænge af,
at vi forstår, hvorfor de er her, og hvad de vil have af os.
Rapporten kan forhåbentlig holde vinduet åbent.
I dag stopper hjulet i Washington,
men min jagt på sandheden om intelligens i rummet,
ikke-menneskelig intelligens, er kun lige begyndt.
Tekster af: Charlotte Reeve