ДЖАКАРТА 2015 РІК
Я знаю, що обіцяв не ставити багато запитань.
Та чи цей будинок для літніх людей лише для заможних?
А вам що до того?
ТАКСІ
Ваші батьки піклувалися про вас, еге ж?
Так.
І робили це з вашого раннього дитинства, поки ви не навчилися самі про себе дбати?
Із самого дитинства.
Вони ж не здихалися вас, чи не так?
Ні, не здихалися.
Віддати їх сюди...
Це наче б ваші батьки залишили вас у пологовому будинку,
коли ви народилися.
Навіть якби я й хотів,
мені не по кишені поселити сюди маму.
Таксування не покриває навіть щоденні витрати.
У мами теж нема пенсії.
Добре обміркуйте те, що я щойно сказала.
Що саме?
Жодні батьки не заслуговують, щоб діти їх покинули.
Медсестро.
Скільки саме років вашій мамі?
Сімдесят один.
Та іноді вона не в змозі навіть мислити ясно.
Чим вона займалася?
Працювала кухаркою.
Можливо, я зможу влаштувати вам зустріч із керівником будинку.
Спробуйте поговорити з ним.
Хтозна, може, він запропонує особливі умови для вашої мами.
КОШМАРИ Й ФАНТАЗІЇ ДЖОКО АНВАРА
СТАРИЙ ДІМ
Тофу.
Занадто не переймайся.
Я можу подбати про Хаґі та маму.
Тобі доводиться ще й готувати для кейтерингу.
Несправедливо повісити все це на тебе.
Хіба ти забув?
- Я дбала про маму — усе було добре. - Твоя мама не була маразматичною.
Утримання в будинку чимало коштує.
- Нам безкоштовно. - З якого дива?
Це той будинок, онука власника якого я завжди привозив до крамниці.
Той, який, за твоїми словами, лише для багатих?
Саме так.
Чому вони взагалі допомагають таким, як ми?
Не знаю.
Може, у них є благодійна програма.
Я схудла на три кілограми.
Що, мамо?
Учора я виконала кілька вправ,
а коли зважилася — мінус три.
Стала трохи вродливіша.
Хочу купити помаду. Не фарбувалася цілу вічність.
Гаразд, мамо. Я куплю вам.
Ти голодна, мамо? Приготувати тобі щось?
Може, омлет?
Давно ти для мене не готував.
Коли так, то відтепер
я готуватиму для тебе, добре?
Якби тебе не було поруч, я б не бажала жити далі.
Бо всі нас покинули.
Включно з твоїм батьком.
Ти щасливий, що живеш зі мною з дитинства, еге ж?
Я зараз приготую омлет. Зачекай хвилинку.
Хаґі.
Бачиш? Як на мене, мама в нормі.
Хаґі.
Так, але я думаю,
- якщо її стан погіршиться... - Хаґі.
...це не піде їй на користь.
Я не знаю, як піклуватися про неї. Задовольняти її потреби.
Ну, її стан може погіршитися,
а може й покращитися.
Та навіть якщо її стан таки погіршиться,
це не дає нам підстави отак-от відмовитися від неї.
Панджі, вона твоя мама.
Вона так сильно тебе любить.
- Я теж дуже її люблю. - Отож-то.
Пообіцяй мені не виселяти маму з цього дому.
Гаразд, обіцяю.
Точно?
- Ти якийсь непевний. - Певний.
Ні, непевний. Поглянь, як ти возишся із запальничкою.
Коли ти хвилюєшся, то граєшся із запальничкою, чи не так?
- Я маю рацію? - Так.
Де Хаґі.
Мамо?
Мамо.
Мамо!
Мамо! Хаґі!
Мамо!
Пані Нано, ви не бачили мою маму?
Хаґі!
Мамо! Хаґі!
Чимало, правда ж?
Мамо!
Поглянь туди.
Хаґі!
Мамо!
- Панджі, я ніде не можу їх знайти! - Я намагався.
- Я вже пробував. - Панджі!
Мамо!
Мамо, де Хаґі?
- Хаґі... - Я шукаю перстень від тата.
- Гаразд. - Забула, де він.
Мамо, де Хаґі?
Ти раніше була з Хаґі. Де він?
- Хаґі... - Хто такий Хаґі?
Хаґі, твій онук.
- Мамо... - Допоможіть нам. Де Хаґі?
Хаґі, мій син.
- Мамо, де Хаґі, твій онук? - Ви були з ним раніше.
Мамо, де Хаґі?
Я раніше була нагорі.
Нагорі? Нагорі!
Хаґі!
- Хаґі! - Хаґі!
- Хаґі, це мама.
З ним усе гаразд.
Ти спітнів, синку.
Так, любий.
Це наш син.
Мама мусить переїхати в будинок для літніх людей.
Вони розлютяться, якщо палитимете тут.
Перепрошую, пане.
Люблю гратися нею, коли відчуваю стрес.
Хтось із ваших батьків теж тут?
Сьогодні заселення.
Скасуйте.
Я поселив сюди свою маму на кілька тижнів.
Тепер шкодую про це.
Цей пансіонат моторошний.
Ви таксист?
Так, пане.
Батьки заможні?
Ні, мама — проста кухарка.
Я звичайний механік.
Моя мама — прибиральниця.
Таке розкішне місце бажає прийняти наших батьків без оплати.
Хоча інші пожильці значно багатші.
Військовий генерал. Ми знаємо, хто він.
Іноземці,
що полюбляють грати в гольф.
Вони всі не схожі на нас.
Тут щось точно не так.
Сестро.
Уже можна побачити маму?
Ще ні.
- У мене сьогодні запланований візит. - Так, але ввечері.
Яка різниця?
Не знаю.
Одне можу сказати напевно: ваша мама прийматиме відвідувачів увечері.
Даруйте.
Я маю дбати про інших пожильців.
З вашого дозволу.
Ви це чули? Не може бути, щоб мама не хотіла мене бачити.
Відвезіть маму додому.
Панджі, мені дуже подобається це місце.
Чисто й охайно.
Ваша мама полюбила подвір'я.
Сказала, там дуже спокійно.
Мамо, рада зустріти однолітків?
Однолітків?
Ваша мама також відвідала кухню.
Зауважила, що та величезна, і забажала готувати їжу зараз-таки.
Я працюватиму тут щодня, так? Ти мене підвозитимеш.
Як щодо твоїх пасажирів?
У ці дні важко досягти запланованого прибутку.
Мамо.
Ти залишишся тут...
щоб про тебе дбали.
Ти привіз мене сюди працювати — готувати.
Коли ти сидиш удома, про тебе нікому піклуватися.
Я працюю. Рара теж.
Мною не потрібно опікуватися.
Мені просто потрібне житло.
Їдьмо вже додому.
Якщо залишишся тут,
про тебе піклуватимуться.
- Тут є лікарі. - Мені не потрібні лікарі.
- Я лише хочу щоранку... - Тут стежитимуть...
- ...дивитися на тебе й онука. - за раціоном,
- щоб харчування було повноцінним. - Не треба про мене дбати.
Вони обіцяють давати найкращі вітаміни.
- Дорогі. - Якщо я хвора — скажи.
Не дбай про мене. Усе минеться само собою.
Тут також є рекреаційні зони.
- Я не мозолитиму вам очі. - Їздитимеш на екскурсії
- з іншими мешканцями. - Мені байдуже. Я хочу додому.
Тільки не кидай мене тут.
Досить.
Годі, мамо.
Годі.
Не кидай мене тут.
Пробач мені, будь ласка. Наробила я лиха,
наразивши Хаґі на смертельну небезпеку.
Наступного разу буду обачнішою.
- Не треба мною опікуватися. - Мамо.
Лише дозволь жити з тобою.
- Мамо. - Панджі...
Бо в мене є лише ти, Панджі.
У мене є лише ти.
Я... Панджі!
Панджі!
Я тут помру, Панджі!
Панджі!
Панджі, не кидай мене, сину!
Панджі!
Ти потрапиш у пекло. Я потраплю в пекло.
Чого ще ти хочеш від мене?
Що ти хочеш, щоб я зробив?
Агов?
Мамо.
Мамо, це Панджі.
Мамо?
Мамо.
Мамо?
Мамо, їдьмо додому.
Панджі, сину мій.
Я дуже щаслива.
Панджі.
Я дуже рада бути тут, синку.
Дякую.
Мамо.
Панджі, чому ти залишив мене тут?
Мамо...
Панджі, куди ти?
- Заберу маму. - Так пізно вночі?
Я не дам їй провести ані ночі в будинку для літніх людей.
- Я поїду з тобою. - Не варто. Подбай про Хаґі.
Будь обережний.
Пане Панджі?
Що ви тут робите?
Я хочу забрати маму.
Продовжуйте, будь ласка.
Чому ви захотіли побачитися з мамою саме зараз?
Неправильно було залишати її тут.
Це я маю піклуватися про неї.
Пане,
перший день перебування батьків у будинку для літніх людей
може викликати в дітей почуття провини.
Але це цілком нормально.
Деяким навіть сняться кошмари.
Вам наснився кошмар, чи не так?
Це нормально.
Цілком нормально, пане.
Може, варто нагадати собі,
що спонукало вас привезти сюди маму.
Гадаю, їй потрібен догляд.
Саме так.
Це ви й маєте пам'ятати.
Нам, дітям, не слід вчиняти егоїстично
лише тому, що ми боїмося відчути провину за те,
що не найкраще можемо подбати про батьків.
Що тут відбувається?
Це діти мешканців будинку для літніх людей.
Вони регулярно домовляються про зустрічі
під час відвідин батьків.
Де їхні батьки?
Ви такий дурник, пане Панджі.
Вони вже в ліжку, пане Панджі. Уже ж за північ.
- Медсестро. - Так, пане Панджі.
Я хочу негайно побачити маму.
Ваша мама дуже засмутилася, коли ви покинули її раніше.
Але після того, як ми з нею поговорили, вона значно заспокоїлася.
Ми приділяємо їй максимум уваги.
Якщо влаштувати зустріч зараз, усі наші зусилля будуть змарновані.
Вона знову засмутиться.
Наступного тижня,
згідно з очікуваннями, ваша мама повністю адаптується до закладу.
Тоді зможете навідати її.
Гаразд?
Пане Панджі.
Не варто хвилюватися.
- Гаразд. - Так.
Перепрошую за втручання.
Не треба. Ми розуміємо.
- Гаразд. Тоді я поїду додому. - Так.
Трясця.
До зустрічі.
Якщо так подумати,
цей заклад не такий уже й поганий, Юрі.
Я вже казала тобі.
Юрі, пам'ятаєш, ми з тобою дивилися фільм
під назвою «Тіґа Бурунд Дара»?
Це був чудовий вечір, Юрі.
Що думаєш?
Ти ж не нарікаєш на нинішні умови, чи не так?
Ні, жодних нарікань.
Побачимося на хіротонії.
Буду там.
Пане.
Ви теж один із них?
Ми познайомилися вдень, коли я привіз сюди маму.
Я шукаю свою маму.
Звільніть мене.
- Чекайте. - Будь ласка.
Благаю.
Звільніть.
Пане, я не можу зняти це зараз-таки.
Я повернуся, гаразд?
Будь ласка. Звільніть зараз-таки.
Я не можу розкувати вас голими руками.
Звільніть.
Звільніть мене.
Я сумую за сонячним світлом.
Я врятую вас, пане.
Так.
Ми скучили за цим.
Давно не бачилися.
Сумую за тими днями.
Скільки часу нам для цього потрібно?
Будь терплячим, Дімітрі. Одного дня ми покинемо це місце.
Тобі вже набридло жити з нами?
Важке ліжко.
Ти ще не відновився.
Треба змастити колеса.
Вісну.
Ти ж інженер.
Ти мав би впоратися з ремонтом.
Колесам не потрібен інженер. Достатньо лише механіка.
Гаразд, пане.
Наступним поселимо сюди механіка.
Що ви зі мною зробите?
Бамбанґ.
Мамо!
Я протягом кількох тижнів намагався тебе побачити.
Але мене все не пускали.
Ти залишив мене тут.
Мамо, ми повернемося додому!
Ти бажаєш моєї смерті.
Неправда, мамо. Я поверну тебе додому!
Пробач, що взагалі привіз тебе сюди!
Мамо...
Пробач мені.
Не кривдьте мою маму!
Та нізащо. Ми хочемо дати їй благословення, Бамбанґ.
Мамо! Тікай, мамо!
Мамо.
Він не хоче!
Шептунко!
Скорися.
Твоя мати виростила тебе.
Віддала тобі свою молодість.
Дозволь собі
повернути їй те, що ти в неї забрав.
Інакше
ви обоє опинитеся у великій небезпеці.
Скорися.
Тепер ти стала однією з нас, Кемало.
Отримала благословення молодості.
Залишайся з нами.
Єдине, про що ми просимо тебе натомість, —
доглядати за нашим будинком.
Давно моє тіло не відчувало такої легкості.
Я готова
служити цьому будинку для літніх людей.
Віддай мені!
Знайдіть власника телефона!
Відпустіть усіх Вигнанців.
Що це?
Я ж казала тобі не залишати тут маму.
Дві істоти. Хто вони такі?
Мені ніколи не розповідали.
Проте я знаю, для чого вони.
Висмоктують молодість,
- щоб старі знову виглядали юними? - Так.
Але вони можуть робити це лише з батьками та дітьми.
Не може бути.
- Неможливо. - Ти бачив на власні очі.
Але як?
На цьому світі є чимало речей, які люди ніколи не зрозуміють.
Вони живуть у комфорті,
відмежовуючись від реальності, яку не можуть прийняти.
Але вони існують.
Звідки вони?
Не знаю. З-під землі.
І їхнє дихання небезпечне. Украй легкозаймисте.
Усі мешканці цього будинку...
Вони всі літні люди?
І багаті.
Їхнього багатства вистачить на сім поколінь.
Тому вони тут живуть.
Бо їм більше не треба заробляти на життя.
Якщо вони багаті, чому вони прийняли мою маму?
Мама звичайна кухарка.
Бо їм потрібні люди, які б забезпечували їхні потреби.
Як твоя мама.
Як я.
Ви теж старшого віку?
Мені 103 роки.
Отже...
ви пожертвували своєю дитиною.
Не було ще жодного ранку,
щоб я не пошкодувала про це, прокинувшись.
Хотіла б я це зупинити.
Зупинити що?
Трансформація від старого до молодого
може відбутися лише тоді, коли цього бажають і дитина, і батьки.
Інакше нічого не вдасться.
І дитина, і батьки зрештою помруть.
Не помруть.
Натомість перетворяться на жахливу істоту...
на ім'я Вигнанець.
Де моя мама?
Ти маєш тікати, поки є можливість.
Я мушу забрати маму додому.
Скористайся цим, щоб утекти звідси.
Вирушати слід негайно.
Я не хочу, щоб ти загинув.
Я мушу забрати маму.
Панджі, ти помреш.
Я більше не покину маму.
Тобі знадобиться й оце теж.
Одягни.
Знайдіть власника цього телефону.
Він буде вашою їжею.
Далі йди в кінець коридору.
Праворуч побачиш кімнату.
Для них я буду видимим.
Але тобі це потрібно.
Вони гнатимуться за тобою.
Вони не бачать,
проте відчувають запах.
Якщо відчують мій запах,
будеш у безпеці.
Ти схожий на нього.
На кого?
На мого сина.
Швидше! Забирайся звідси!
Мамо.
Хто?
Мамо, це я, Панджі.
Я хочу забрати тебе додому.
Хто такий Панджі?
Панджі, твій син.
Вибач, що покинув тебе тут.
Ти мій син?
Так, мамо. Це я, Панджі.
- Я тут. - Панджі.
Панджі.
Треба негайно тікати звідси.
Зачекай тут, мамо.
Урятуй свою маму!
Мамо, ані звуку.
Мамо...
Ну ж бо, мамо.
Усе буде добре.
Мамо.
Ну ж бо.
Благаю.
У мене родина.
Мій син ще маленький. Я досі потрібен йому.
Для чого?
Коли вони виростають,
то їм стає на тебе байдуже.
Будь ласка, дозвольте мені забрати маму додому.
Обіцяю, вона буде в безпеці.
Я дбатиму про неї.
- Доки? - До кінця.
Навіть якщо ти убезпечиш її
й піклуватимешся про неї, це марна трата часу.
Незабаром вона все забуде.
Ти покидьок.
Хочеш зробити мою маму рабинею.
Це все лише твої хворобливі витівки.
Багатенький шмат лайна.
Ти нічим не кращий за нас.
Чекайте.
Заждіть.
Будь ласка.
Я благаю вас: відпустіть нас із мамою звідси.
Клянуся.
Я нікому не скажу.
Або дозвольте нам служити вам. Ми...
Ми зробимо все, що завгодно.
Від тебе нам потрібна...
лише шана...
і вдячність твоїй мамі.
Я ніколи не просив народитися.
Якщо хтось, кого ти не знаєш,
допомагає тобі,
піклується про тебе з дитинства,
хіба не варто відплатити за це?
Моя мама нізащо не наражатиме мене на небезпеку.
Ти здивуєшся,
на що можеш бути здатний,
коли ти старий,
немічний,
на порозі смерті...
аби знову стати молодим.
Він не хоче.
Шептунко!
Скорися.
Це єдиний спосіб
урятувати твою маму.
Не варто хвилюватися.
Ми захистимо твою родину.
Ти ростимеш
і продовжуватимеш жити в тілі своєї мами.
Скорися.
Інакше
ви обоє опинитеся у великій небезпеці.
Тож скорися.
Скорися.
Панджі, сину мій...
Мамо.
Ти цього хочеш?
Подбай про Хаґі, синку.
Зроби його щасливим.
Тікай, сину.
- Мамо! - Тікай, сину. Тікай!
Ну ж бо!
Переклад субтитрів: Наталія Боброва