Hej, ty! Jo, na tebe mluvím, Vyklepanče.
Vzal jsi je ty?
Nevzal!
A víš, kdo mi je sebral?
Ne.
No dobře.
Hop.
Hop, říkám!
Trefa.
Ty s tím římským nosem.
Jo, ty.
Sebral jsi mi je?
- Ne! - A víš, kdo je vzal?
On.
Snad mi s těma plachťákama neuletí.
Hop!
Máme problém.
Jaký?
Nevzal jsi Diovi hodinky?
Jasně že ne.
Musíme je najít.
Cože? Proč?
Protože vytáhl do války a střílí poslíčky.
- Cože? - Neměl mi kdo udělat kafe.
- Do války? - Našla jsem jeho plán.
Má ho rozdělený na dvě fáze a nehodlá se s nikým mazlit.
Je normální?
Podle mě ho nepotěšilo, jak jsi naložil s těmi Trójany.
No jo, to zmiňoval.
Podívej, Poseidóne, očividně se potřebuje trochu vyřádit,
ale prý nemůže začít, dokud nenajde ty hodinky.
Zeptej se toho kluka.
- Jakýho? - Dionýsa.
Spolehni se.
Hop, říkám!
Kdysi dávno…
a tím myslím opravdu hodně dávno
jsem býval svobodný.
Mohl jsem si užívat života a lásky jako všichni ostatní.
A já byl zamilovaný až po uši.
Co to koleno?
Pořád v prdeli.
Já se zase uprostřed noci začal budit, protože se mi chce na záchod.
No jo.
- Dlouho jsme se neviděli, Charóne. - Nepovídej.
Jestli zase zmizíš, možná ti mezitím umřu.
Chyběl jsi mi.
Miluju tě.
Já vím.
Myslím to vážně.
Co se stalo?
Zeus?
Jde si pro mě.
- A můžeš mi vysvětlit proč? - Ne.
Musíš mi něco slíbit.
Cokoliv.
Jednou někoho potkáš.
Možná až za pěkných pár let.
Musíš mu pomoct.
Jak?
Dávej na něj pozor.
Poznáš ho podle jizvy.
Jaké?
Musíš to trochu rozvést.
Slib mi to.
Závisí na tom všechno.
Prosím?
Přísahej.
Samozřejmě.
Přísaháš?
Přísahám.
Děkuju.
A promiň.
Za co?
Zkus mi to odpustit.
Vyšší dobro nás vždycky něco stojí.
Vždycky.
Opravdu se tam jde tudy?
Přes popelnici?
To myslíte vážně?
Je to nenápadné.
A my jsme vždy diskrétní.
A ty jsi na tenkém ledě, tak drž hubu a…
Jasně, omlouvám se. Promiňte.
Hodně štěstí.
Přiveď ho zpátky.
Přivedu.
Miluju tě.
Moc ti děkuju.
Zvládnu to.
Já vím.
Nemám co ztratit.
Pomozte mu, prosím.
Anatolovi.
Dávejte na sebe pozor.
- Budeme. - My totiž máme hodně co ztratit.
Chápu.
Jo a… Dennis!
Naše kotě potřebuje krmit.
Postaráš se o něj?
Jo, jasně. Klidně.
Konzervy jsou pod dřezem a granule…
A kde teď najdu ty granule, Poly?
Dávej na ně pozor.
Na ty hodinky? Jasně.
Neboj, tatíkovi neřekneme ani muk.
Tak jo, děcka. Představení skončilo.
Ty to dáš, Orfee.
Nesedí mi.
Jiné nedostaneš.
A budeš dělat, co ti řeknou.
Naser si, Orfee.
Jsi zraněný?
Ty tady nemáš co dělat.
Vzal jsi minci vlastní ženě.
To je fakt.
Nenapadlo mě, jak jinak se s ní znovu vidět.
Vím, že to zní šíleně, ale moc ji miluju.
Tvoje žena chtěla, ať na tebe dávám pozor.
To vaše představení v baru mě strašně dojalo.
Vašeho syna je mi líto.
Prosím.
Jsme tu sami.
Co kdybychom si aspoň zkusili důvěřovat?
Díky.
Musíme se dostat přes Styx.
Tak jo,
jdeme na to.
Orfeus je užitečný.
Takový egoista hned přijme, že má jeho existence vyšší smysl.
Ani ho nenapadne, že by mohl být jen něčí loutka.
DENNÍ SEZNAM ZEMŘELÝCH
Ostatní potřebují mnohem víc přesvědčování.
Další výcvikový program začne tento večer v 18:00.
Fotide.
Sedni.
Dáme procházku?
Ne, zůstaneš na vodítku.
No tak dobře,
ale musíš mi něco slíbit, jasný?
Fajn.
Fotide!
Hodinky se jen tak nevypaří! Někdo mi je vzal!
Hop!
Tady Zeus. Zrovna mám moc práce.
Die? Tady Persefona. Musím ti něco říct.
Máme tu dole problém.
Z nicoty nám utekla jedna duše.
- Co to děláš? - Ne, Háde!
Zpráva byla smazána.
Musíš mu říct, co se stalo. Prostě musíš.
Ne, vyřeším to sám.
Něco se děje a ty to víš.
Jak se to stalo? Jak mohla jen tak zmizet? Jak je to vůbec možné?
A co když nebude poslední?
Jasně, že bude! Je to jen znamení, že se mám víc snažit!
Je to moje vina, to já mám podsvětí na starost.
Není.
Ale je. Zahálel jsem a nedával pozor na nicotu.
Zanedbával jsem povinnosti.
Tak to berme jako příležitost.
Najdeme tu duši a všechno napravíme.
Když se budu snažit, dokážu vyřešit cokoliv.
Věř mi.
Diovi nic říkat nemusíme.
Fotide!
Jste v pořádku?
Musíme jim pomoct.
Komu?
Všem, co tam drží.
Kde?
Zavřeli mě tam kvůli tomu pomníku, co?
Za ten hnůj a vzpírání se bohům…
Je to moje vina. Za všechno můžu já.
Pomůžu vám. Musíte skrz Rám.
Tím jsem už prošel.
Cože?
Kainee!
Zůstaňte tady.
To ty jsi pustil toho psa?
Chytili jste ho? Skvěle.
Žádný „skvěle“. Právě nám pochcal fax.
Promiňte, jen má radost, že je venku.
Je to moje vina, vzal jsem ho na procházku. Chybí mi.
Ale zrovna jsem viděl…
Co?
- Ale nic. - No, gratuluju.
Za co?
Takhle brzo mi volno ještě nikdo nezkazil.
Vrať se do práce!
Jasně.
Jsi v pohodě?
Jo, jsem.
- I když… - Dobré ráno!
Říkal jsi něco?
Ne, vůbec nic.
Můžu si přisednout?
- Jo, klidně. - Ne, tenhle stůl je pro potápěče.
No, já jsem taky potápěčka. Právě mi to oznámili.
To není možné.
Očividně je.
Nejdřív tu musíš pár let pracovat.
Prý je nutně potřebují, tak nabírají každého.
- Co že ta práce obnáší? - Panebože.
To je cukr?
Sůl.
Proč to děláš?
Abych něco cítil.
Aspoň trochu.
Proč se tu obtěžujeme s čímkoliv?
Proč jíme, spíme a myjeme se? Jsme mrtví.
Ano, ale nejsme divoši.
Je to rutina.
Člověk se pak cítí normálně.
Normálně. Aha.
- Ale proč… - Jsi nějaká zvědavá.
Ze zkušenosti vím, že z vyptávání koukají akorát problémy.
Dobře, promiň.
Tak dvě stě let.
Uteče to jako voda.
- Dorazíš večer? - Kam?
Nedostal jsi leták?
Adriane!
No jo.
Jí ho dej taky.
- Děkuju. - Promiň.
VEČÍREK PRO NOVÉ POTÁPĚČE
Tak dorazíš?
Jo, určitě.
A co ty?
Můžu si to rozmyslet?
Samozřejmě.
Dennisi!
Dennisi?
Nezahrávej si se mnou.
Tady tě máme.
Tak zatím.
JEDINĚ ZEUS NÁS SPASÍ
Přestaň!
Máš pravdu.
Říkal jsi, že přestaneš.
To jsem já, ne tvůj táta.
Tak to porušuješ pravidla.
- Teď mě omluv… - Vzal jsi mu hodinky?
- Jaký hodinky? - Nezamlouvej to.
Sejdeme se v akváriu. Teď hned.
No konečně.
Pojď ke mně.
Dělej.
- Dávej pozor. - Ahoj.
Nazdárek.
Proč jsi mu je vzal?
Chováš se jako děcko, tak tě tak bere.
Přitom máš potenciál, což jsem mu taky řekl.
- Vážně? - Jo. Když nejsi namol.
Máš recht.
Dokázal jsem něco fakt velkýho.
Fakt?
Co jsi udělal?
Dostal jsem smrtelníka do podsvětí.
Neprošel testem, ale já Moiry stejně ukecal.
Bude to první člověk, který si někoho přivede zpátky.
Pak se mi konečně dostane nějakýho uznání.
To si ze mě děláš prdel.
- Proč? - Modli se, aby to nevyšlo.
Jak by smrtelník mohl porušit pravidla vesmíru?
Jestli uspěje a vyvede někoho z podsvětí,
Zeus tě zničí.
Pokusí se zničit nás všechny.
Ale to je v pohodě. Nic se neděje.
Ten týpek to stejně nedá, ale nepřiživuj tátovu paranoiu.
Vrať mu ty hodinky a řekni, že jsi je někde našel.
Nic jiného ho teď neuklidní.
Dobře.
Tak jo.
To ale…
vlastně nepůjde.
Proč ne?
Někomu jsem je… dal.
No a? Nebavíme se o tvým panictví.
Dostaň je zpátky.
Co jsem komu udělal?
Tady Zeus. Zrovna mám moc práce.
Ahoj, Die.
Jsi tam?
No nic…
Tady Hádes. To asi slyšíš.
Jen ti chci říct, že jsme naverbovali plno nových potápěčů.
Všichni jsou zacvičení a…
fakt talentovaní.
To zatím sundej.
Tady v podsvětí si poradíme s čímkoliv,
takže jen do nás…
Jestli teda chceš.
Měj se.
Šťastnou obrodu.
Co je?
Jenom… to vůbec nechápu. K čemu jsou tu potřeba potápěči?
Pomáháme lidem skrz Rám. Jsme jejich průvodci.
K čemu jich ale potřebují víc? Je to jenom obroda.
Na co ten spěch?
- Víš, proč jsem se přestal vyptávat? - Měl jsi z toho problémy?
Protože mi nikdy nikdo neodpověděl.
Jsme v podsvětí. Lepší už to nebude.
Máte štěstí. Taky bych chtěla projít, ale já jsem nedořešená.
Takže co tady máme dělat?
Asi prostě pomáhat lidem.
Naslouchat jim.
Ty jsi teda dobrák.
Kolik ti vůbec je?
Vypadáš tak na dvanáct.
No, technicky vzato mi už táhne na 40.
Včetně let, co jsem mrtvý.
Tudy, prosím.
Zdravíčko.
Ale ne.
Tahle sem dorazila se mnou.
Jak se cítíte?
Neumím plavat.
Celý život jsem zasvětila velkolepé obrodě.
Žila jsem, abych zemřela…
Vero. Teď ale přemýšlím, o co všechno jsem se tím připravila.
To nevadí.
Je to těžké, že? Vzdát se sebe sama.
Vlastních potřeb.
Panebože, prostě běžte.
Prosím?
Projděte skrz Rám, prosím!
Víte vůbec, jaké máte štěstí?
Vy jste ta z trajektu.
Říkala jste, že jste před smrtí urazila bohy,
a teď na to doplácíte.
- Hele… - Ty pánbíčkářská mrcho.
Přesuneme se k Rámu?
Co budeme dělat?
Asi ji přeplaveme, ne?
Asi jo.
- Připravený? - Jo.
Hej!
- Haló! - Hej, vy tam!
Hej!
Hej! Tady!
Pomůžete nám?
Sakra práce.
Haló!
- Vy jdete z Jeskyně? - Jo!
Oba dva?
Vyhráli jsme společně.
- Chtěli jsme plavat… - To bych nedělal.
Nepřevezl byste nás?
Prosím!
Prosím. Jasně.
No dobře.
Ale oblečte se.
Uvolněte cestu!
- Uvolněte cestu šampionům! - Jo!
Chci být co nejdřív zpátky! Jdeme na to!
Panebože.
Co je?
Jdeme na to!
Ne ne. To si děláš srandu.
Čau, Kainido!
Kainido!
Hej!
Podívej se na mě, ty rouhačko.
- Nejsem rouhač. - Jo, jsi.
Proto jsi taky tady.
Neschopná obrody.
Vy…
Mučily jste ji?
Tvoji mámu?
Ne, zřekla se tě.
Sama od sebe.
Měj se, Kainido.
Zdravím, sháním hodinky.
Zvířata sem nesmí.
Cože?
Neumíte číst?
„Zákaz mazlíčků.“
Tohle není mazlíček.
Je to bůh rozkoše, nevázaných radovánek a běsnění, Dionýsos.
Sympaťák, co?
Vypadněte.
Prosím?
Co jste říkala?
Víc nahlas.
Pardon, vůbec vám nerozumím.
Že si můžu vybrat? Tak jo, díky.
To jsou ony!
Fakt jsou to ony!
Děkuju. Jo!
Koukejte se přiznat.
Kdo je štípnul? No tak!
- Kdo je ukradl? - Co to má být?
Byl to jeden z vás.
Kdo mi ty zatracený hodinky vzal?
- Tati! - Co je?
Hele, co jsem našel.
U brány.
Jejda.
Proč máš na sobě tu kočku?
Dobrá práce. Fakt máš oči jako ostříž.
Co vlastně děláš doma?
Jen jsem se chtěl stavit a představit ti Dennise.
Ahoj, Dennisi.
Podle mě by se Dennis měl jmenovat „Míckaros“. Chápeš?
Ne.
Fakt ne? Tak nic.
- Dennis, je to Dennis. - Pojď.
Ukliďte ten svinčík a přineste nám karafu vody z Meandru.
A mlíko s dudlíkem, ať má to kotě co sát.
- Dobrá práce. - Děkuju.
- Za co? - Za ty hodinky.
Kam jdeš? Vypadáš úžasně.
Proč? Chceš jít taky?
Za kým? Za tím chlapem v šatech? Ten se mi líbí.
Ne, za Perseem. Možná přivede i koně.
Koně? Toho s křídly? No do prdele.
To by bylo fajn.
- Vážně? Teď máme práci, ale… - Práci?
- Tvoje mínus. - No jo.
No jo.
Ahoj, čiči.
Ty jsi ale mazlík, co?
- Přeskočila mezi náma jiskra. - Bacha.
Tak jo, pojď za mnou. Čeká na nás oheň a síra.
Zřekla se tě.
Sama od sebe.
VEČÍREK PRO NOVÉ POTÁPĚČE
Rozjede se to.
Ahoj.
Tak jsi dorazila.
No jo.
Nevadí vám to?
Vůbec ne. Posaď se.
Chceš?
Dobře.
- Nic necítím. - Na zdraví!
Pak vyzkoušej kouření. To je teprve o ničem.
Zahrajeme si něco?
Mně hry nejdou.
To nic, Adriane. Budeme si jen povídat.
Probereme si naše proroctví.
Já začnu. Moje bylo:
„Černovlasý tvor, počátek zimy.
Žít budeš s víčky nezavřenými.“
Vyplnilo se do posledního písmenka.
Měla jsem tmavě hnědého poníka Kressidu. Zbožňovala jsem ji.
Jednou v prosinci spadla a zlomila si nohu.
Museli jsme ji utratit.
Bylo to příšerné.
A taky jsem trpěla nespavostí, takže jsem oka nezamhouřila.
Teď se poděl ty.
Radši ne.
Jaké „ne“?
Prostě ne. Je to soukromá věc.
Aha, týká se tvojí mámy?
Uvidíme se později.
Taky už…
Mladí jsou strašně přecitlivělí.
Hej.
Jsi v pohodě?
Jo, dobrý.
Nevíš, kde bych mohla sehnat ty cigára,
co stejně neucítím?
Jasně.
Vídáváte hodně lidí jako my?
Pár jo.
Láska lidem zatemní mozek.
- Promiň. - To nic.
V pohodě.
Co to bylo?
Skylla.
Počkat.
Proč zastavujete?
Můžu vzít jen jednoho z vás. Taková jsou pravidla.
Říkal jste, že nás převezete oba.
No jo, to jsem kecal.
Nějak se zabavit musím.
Tak se do sebe pusťte.
Počkejte.
Máme bojovat?
Ne, my jsme… uzavřeli dohodu.
Aha.
Tak já počkám.
Na co?
Až ji jeden z vás poruší. Času mám dost.
Anebo vás můžu oba vzít zpátky.
Co vy na to?
Stejně to nestojí za to.
- Můj syn teda jo. - To říkáš teď.
Jako všichni ostatní.
Ale je to blbost.
Řekněme, že ho odsud nějak dostaneš.
Vrátíte se domů a za pár let ti znova onemocní.
A umře.
Co uděláš potom? Přijdeš sem znovu?
Budeš se tu točit jako nějakej kolotoč?
Nebo řekněme, že bude zdravý a tentokrát přežije.
Bude tě vůbec mít rád? Co když tě bude nesnášet?
Nenávidět až do morku kostí?
Kdo vám co provedl?
- Poslyšte, moje žena a… - No jasně, ženuška.
Myslíš, že s tebou dokáže znovu žít?
A milovat tě?
Jsi si tím jistý?
Jo.
Dokaž mi to.
Zabij ho.
Nebo ty zabij jeho. To je fuk.
Máme dohodu. Musí existovat nějaký…
Promiň.
- Vždyť to byl tvůj nápad! - Já vím, ale…
oba nás nepřeveze!
Fakt mě to mrzí!
- Opravdu chutná… dost nevýrazně. - Jo.
Říkal jsem to.
Proč pořád kouříš?
Ze zvyku? Těžko říct.
Abych se cítil normálně, jak říkal Adrian.
Když vyfukuju kouř jako kdysi, cítím se víc naživu.
- Chceš se cítit jako za života? - Jo.
- Já ne. Vůbec nic jsem nedokázala. - To určitě není pravda.
Je, celý jsem ho promrhala.
Neměl žádný smysl.
A v den, kdy mi to konečně došlo, jsem umřela.
Najednou jsem seděla na trajektu a nervovala se, že je po mně.
Postupně jsem se ale…
nějak uklidnila.
Došlo mi, že se budu moct vrátit
a zkusit to celé znovu a líp.
Pak jsem ale zkysla tady.
Nejspíš se s tím budu muset nějak smířit, co?
Asi jo.
Můžu mít otázku?
- Svoje proroctví ti neřeknu. - To mě nezajímá.
Tak se ptej.
Odkud znáš tu Amazonku?
Patřil jsem k nim.
Pak jsem samozřejmě musel odejít.
Jasně.
Učili jsme se o vás ve škole.
V kolika letech vyhazují kluky? V jedenácti?
Jo, nějak tak.
Mně teda bylo 15.
Oficiálně se ze mě kluk stal až trochu později.
To muselo být těžký…
Odejít.
Jo.
Ale horší bylo…
když mě zavraždily.
No do prdele! Promiň.
Jenom se snažím přebít to, jak ti manžel vzal minci.
Tak přebít, jo?
Jo, mě zradila vlastní matka,
zavraždil mě můj kmen a nakonec mi vzali minci.
- No tak. - Dobře, naser si.
- Snažím se být optimista. - Jo?
Jo, je tady úžasný vzduch.
Dobře se tu spí.
Zase randím.
- To lidi fakt dělají? - Co?
Randí? Tady?
Jo, někdo se tu občas dá dohromady.
No teda.
Jaké je tu někoho líbat?
Cože?
Je to jako pít pivo?
- Prosím? - Je to…
Taky při tom člověk nic necítí? Nebo cítí aspoň něco?
Aha, tak to nevím.
Nikoho jsem nelíbal.
Teda po smrti. Myslím po smrti.
Jasně.
Já jen…
Očividně mám příštích 200 let… o čem přemýšlet.
Prue se mimochodem dost líbíš.
Taky o ní uvažuju.
- Fakt? - Jo, dost vážně.
Pomoc!
To je on.
- Pomoc! - Kdo?
Pomoc!
Nejdřív jsi vzal ženě minci a teď mi chceš vzít místo! Nikdy!
Ne!
Poznáš ho podle jizvy.
Slib mi to.
Závisí na tom všechno.
Ty sráči.
Proč jste to udělal?
Proč jste mě zachránil?
Odkud máš tu jizvu?
Já…
Od Moiry.
Udělala mi ji Moira.
Co to znamená?
Že se něco naplnilo.
Mám pomoct jemu?
To myslíš vážně?
SMRT GENOCIDA
Přírodní katastrofy jsou super, protože jdou přivolat lusknutím prstů.
A pro smrtelníky je to obrovský šok, po kterém nás začnou víc uctívat!
Modlitby a oběti.
Poznají totiž, že se hněváme.
Jak ale zařídíme, aby všechna ta zkáza měla co největší dopad?
Aby jim to vydrželo?
- Nic tě nenapadá? - Ne.
- Myslel jsem, že chceš povýšit. - Jo, to chci.
Dobře, pojď za mnou.
Tak jo.
Chtěl bych tě naučit pár věcí.
Jako…
Jako první bych ti chtěl…
poděkovat.
Poděkovat?
Děkuju ti, že jsi našel moje hodinky, Dionýse.
A přinesl jsi mi je zpátky,
i když jsem na tebe naposledy…
nebyl nejmilejší.
- Jasně, tati. Já… - No tak.
Něco se ti snažím říct.
Můj otec se se mnou…
vůbec nemazlil.
Pojď si sednout.
Nepokusil se tě náhodou zabít?
Jo.
Už to tak…
bude.
Měl pro to svoje důvody, ale…
No nic, jsi hodnej kluk a já bych ti rád dopřál, co chceš.
A co že chci?
Větší moc.
Aha.
Super.
Fakt ji chci?
Jo, Dionýse. Povýšení znamená větší moc.
Taky si vyžaduje velkou oddanost, s čímž problém rozhodně nemáš.
Na to já mám oko.
Já…
Poslyš, tati, měl bych…
Musím ti něco říct.
Co přesně?
- Ale nic. - Mně se můžeš svěřit s čímkoliv.
Já jen, že jsem ti fakt oddaný.
Jasně.
No, takže…
Všechny tyhle blbečky hezky srazíme na kolena.
Začneme přírodními katastrofami.
Je to přímé a jednoduché.
Pak se přesuneme k něčemu zajímavějšímu.
Propracovanějšímu a elegantnějšímu… Budeme rozsévat svár.
Nenávist.
Jinými slovy přejdeme do druhé fáze.
Můžeme začít úplnou prkotinou.
Třeba znásilněním nějaký ženský nebo smrtí dítěte.
Když na to půjdeme správně,
kromě rodin skončí v plamenech klidně i celé státy a kontinenty.
Dobře. To zní skvěle.
Jo, pěkně to…
Ale víš, že někteří lidi jsou…
Co?
Milí.
Fakt milí. Užiješ si s nima dost srandy.
I mezi nima.
To je pravda! Víš co?
Matky několika mých oblíbených dětí jsou smrtelnice.
Ale na tom nesejde.
Nejdůležitější je naše rodina.
Můžeš si s nima hrát, chodit na jídlo, pelešit se
nebo jim třeba zaplétat copy,
ale nesmíš zapomínat, že nejsi jedním z nich.
Jasný?
Jo.
Tak jo, první fáze. Začneme už dneska večer.
Máte jednu novou zprávu.
Dostal jsem tvoji zprávu.
Perfektní načasování.
Co nevidět tam totiž budete mít dost narváno.
Die?
Ne, pane, to jsem já.
Aha, tak povídej.
Našli jsme tu duši, pane.
DĚKUJU P
Ne, počkejte!
Ty tam chceš jít?
Musíme mu pomoct.
Jsme mrtví. Co horšího se nám může stát?
Haló?
Panebože.
Co se jí stalo?
Vždyť jsme ji poslali skrz Rám.
Kde to jsme?
Překlad titulků: Petr Kabelka