Ти! Так, ти, пане Трясця.
Це ти його взяв?
Ні, сер!
Знаєш, хто це був?
Ні, сер.
Гаразд.
Дай!
Я сказав: «Дай!»
Бінго.
Римський Ніс.
Так. Це ти його взяв?
-Ні, сер. -Знаєш хто?
Він.
Вуха як крила, ще полетить.
Дай!
У нас проблема.
Та невже.
Ти не брав Зевсів годинник?
Звісно, що ні.
Треба його знайти.
Що? Чому?
Бо він влаштував удома штаб і розстрілює бол-боїв.
-Що? -Я щойно сама собі робила каву.
-Який ще штаб? -Я посеред нього стою.
Наскільки я бачу, у плані дві фази. Я б назвала це серйозною ескалацією.
Хто його вкусив?
Думаю, його трохи розчарувало твоє покарання троянців.
Так. Він мені сказав.
Слухай, Посейдоне, йому треба випустити пару,
але він каже, що не може почати, поки не знайде годинник.
Тож розпитай хлопця.
-Якого хлопця? -Діоніса.
Я цим займуся.
Я сказав: «Дай!»
КАОС
Колись давно, дуже-дуже давно,
я був вільною людиною.
Вільно жив і вільно кохав, як будь-хто інший.
Боже, як же я кохав…
Як коліно?
Хріново.
А я почав прокидатися вночі, щоб попісяти.
Ага.
Давно не бачилися, Хароне.
Збіса давно.
Ще стільки ж зачекай — я вже й помру.
Я скучив.
Люблю тебе.
Знаю.
Я серйозно.
Що сталося?
Зевс?
Я в нього на прицілі.
-Розкажи чому. -Не можу.
Пообіцяй мені дещо.
Що завгодно.
Якось ти зустрінеш людину.
Можливо, через кілька років.
Ти мусиш їй допомогти.
Як?
Захисти її.
Ти її впізнаєш за міткою.
За якою міткою?
Можна трохи детальніше?
Просто пообіцяй.
Це важливіше за все.
Будь ласка.
Поклянися.
Авжеж.
Клянешся?
Клянуся.
Дякую.
І пробач.
За що?
Як зможеш, не проклинай.
За вище благо завжди треба платити особисту ціну.
Завжди.
Справді треба лізти туди?
У бак?
Це не жарт?
Так не кидається в очі.
Ми любимо, щоб не кидалося.
А ти по тонкому льоду ходиш, тож стули пель…
Добре, вибачте.
Щасти тобі.
Поверни його.
Поверну.
Люблю тебе.
Дякую тобі за все.
Я зможу.
Звісно.
Втрачати мені нічого.
Допоможіть йому.
Анатолю.
Подбайте один про одного.
-Подбаємо. -Нам є що втрачати.
Зрозумів.
Ой! Денніс!
У нас кошеня живе. Погодуєш?
Зможеш?
Так, звісно.
Сухий корм під раковиною, а консерви…
Ну і де консерви, Полі?
Обережно з ним, добре?
З оцим? Авжеж.
Не бійся, ми не скажемо твоєму татусеві.
Гаразд, діти. Шоу закінчилося.
Уперед, Орфею.
Вони не підходять.
Що дали, те й носи.
І роби, що тобі кажуть.
Пішов ти, Орфею.
Цілий?
Тебе тут не має бути.
І ти забрав монету дружини.
Так, забрав.
Бо не знав, як іще залишитися з нею.
Знаю, це повна фігня, але я її кохаю.
Я пообіцяв твоїй дружині допомогти тобі.
Мене справді зворушило те, що ти зробив у барі, те лялькове шоу.
Співчуваю щодо сина.
Слухай, будь ласка.
Крім нас, тут нікого.
Давай хоч спробуємо довіритись один одному?
Дякую.
Треба перетнути Стікс.
Добре.
Ходімо.
Орфей корисний.
Людина з таким его без проблем прийме ідею вищого задуму.
І не підозрюватиме про чийсь із цього задуму зиск.
ЩОДЕННИЙ СПИСОК ПОМЕРЛИХ
А от інші потребують трохи допомоги.
Курси перепідготовки починаються о вісімнадцятій нуль-нуль.
ВІТАЄМО В АСФОДЕЛІ
Фотісе.
Сидіти.
Прогулятися хочеш?
Ні, без повідця не можна.
Гаразд.
Але пообіцяй мені.
Добре.
Фотісе!
Годинники самі собою не зникають. Хтось його взяв.
Дай!
Це Зевс. Я дуже зайнятий.
Зевсе, це Персефона. Я маю тобі дещо сказати.
У підземному світі проблема.
З Нічого втекла душа.
-Що ти робиш? -Ні, Аїде!
Повідомлення видалено.
Ти мусиш сказати йому, що сталося, Аїде.
Ні, я сам розберуся.
Щось не так, і ти це знаєш.
Як, Аїде? Яким чином раптом зникає душа? Як це взагалі можливо?
А якщо це не поодинокий випадок, а початок чогось?
Це просто нагадування. Стусан, щоб не розслаблявся.
Зевс призначив мене сюди. Це моя провина.
-Це не твоя провина. -Моя.
Я розслабився, не стежив за Нічим,
залишив його на самоплив.
Тож вважатимемо це слушною нагодою.
Ми знайдемо душу, виправимо все.
Треба лише взятися, нічого непоправного не сталося.
Довірся мені.
І казати Зевсу — жодної потреби.
Фотісе.
Фотісе!
Чуєш, ти як?
Треба їм допомогти.
Кому допомогти?
Вони всі там.
Де?
Це все через той монумент, так?
Через ту купу гімна і те, що я казав про богів…
Це моя провина. Це все через мене.
-Я допоможу. Ти мусиш пройти крізь Браму. -Я вже проходив.
Що?
Кенею!
Залишайся тут.
Це через тебе тут собака бігає?
Ви його знайшли? Добре.
Ні, не добре. Він щойно насцяв на факс.
Вибачте. Він просто надто збудився.
Це я винен. Вивів його прогулятися, дуже за ним скучив.
Слухайте, я тут побачив…
Що?
-Нічого. -Що ж, вітаю.
Що?
Так рано мені ще ніхто день не псував.
Іди, бляха, працюй!
Так.
Усе гаразд?
Так.
-Насправді… -Доброго ранку!
Що кажеш?
Ні, нічого.
Можна до вас?
Звісно.
Ні, тут лише дайвери.
Власне, я теж дайвер.
Мене щойно призначили.
Не може бути.
Вочевидь, може.
Туди ж не беруть новачків.
Сказали, якийсь аврал і терміново потрібні дайвери.
- Хто такі дайвери? - Господи…
Це цукор?
Сіль.
Навіщо?
Щоб відчувати смак.
Хоч трохи.
Але чому ми все це тут робимо?
Їмо, спимо, приймаємо душ. Ми ж мертві.
Так, але ми не дикуни.
Сила звички.
Так почуваєшся нормальним.
Нормальним. Ясно.
-Але чому… -А ти допитлива, га?
З мого досвіду, допитливі люди скоріше мають халепу.
Добре. Пробач.
Двісті років…
Вони промайнуть.
-Прийдеш сьогодні? -А що сьогодні?
Не отримав листівку?
Едріане!
І їй одну дай.
Дякую.
ВЕЧІРКА ДЛЯ ДАЙВЕРІВ БАР «АСФОДЕЛЬ»
Прийдеш?
Так, звісно.
А ти?
Я подумаю до вечора?
Авжеж.
Деннісе!
Деннісе?
Не грайся зі мною, Деннісе.
Ось ти де.
Добре, бувай.
ЛИШЕ ЗЕВС ВРЯТУЄ НАС
Годі!
Твоя правда.
Ти обіцяв так не робити.
Це я, а не твій татко.
Тоді це точно заборонено.
-З твого дозволу я… -Це ти взяв його годинник?
-Який годинник? -Не виляй.
Чекаю в акваріумі.
Ось і ти.
Іди до мене.
Давай.
-Обережно. -Привіт.
Привітулі.
Нащо тобі той годинник?
Тому він до тебе й ставиться як до дитини.
А я вважаю, у тебе є потенціал. Я йому так і казав.
-Справді? -Так.
-Але не коли ти… -Ти маєш рацію.
І я вже зробив дещо грандіозне.
Невже?
І що ти зробив?
Провів смертного в підземний світ.
Він провалив випробування, але я вмовив Доль.
Він першим з людей поверне когось із царства мертвих.
І коли це станеться… мене нарешті почнуть поважати.
Бляха, це жарт?
-А що? -Молися, щоб нічого не вийшло.
Смертний перемагає смерть і порушує устрій всесвіту?
Якщо смертний виведе когось із підземного світу,
Зевс тебе знищить.
І спробує знищити нас усіх.
Але все гаразд. Нічого. Нікого твій смертний не виведе.
Але не підживлюй батькову параною.
Віддай йому годинник. Скажи, що десь знайшов. Будь-де.
Тільки так можна все вгамувати.
Добре.
Ага.
Я…
Я не можу.
Чому це?
Я його декому… віддав.
То й що? Це ж не цнота.
Забери назад.
Усе ж добре було…
Це Зевс.
Я дуже зайнятий.
Привіт, Зевсе.
Чуєш мене?
Отже…
Це, звісно, я, Аїд.
Хотів тобі сказати, що ми набрали нових дайверів.
Вони всі навчені й…
дуже вправні.
Ще рано.
Підземний світ упорається з будь-якими викликами, тож…
ми готові.
Якщо треба.
Бувай.
Щасливого Переродження.
Що?
Я просто зрозуміти не можу, навіщо потрібні дайвери.
Ми допомагаємо людям пройти крізь Браму.
Спрямовуємо їх.
Але навіщо знадобилися додаткові? Звичайне Переродження. Що за поспіх?
Знаєш, чому я перестав питати?
Бо вскочив у халепу?
Бо не отримав жодної відповіді.
Це підземний світ. Який є — такий є.
Вам пощастило.
Хотіла б я попливти з вами, але я невирішена.
Що будемо робити?
Давай просто їм допомагати.
Слухати.
Який ти чемний.
Скільки тобі років?
Дала б років дванадцять.
Формально вже майже сорок.
Якщо рахувати роки по смерті.
Проходьте.
Привіт.
О ні…
Ми пливли одним поромом.
Як ви?
Я не вмію плавати.
Я присвятила все життя майбутньому Переродженню.
Жила заради смерті.
Веро. Але зараз я замислююся над усім, що не зробила.
Усе добре.
Але це важко, правда? Прощатися з собою.
З оцією мною.
Боже, та йдіть уже.
Перепрошую?
Пливіть до Брами, будь ласка!
Ви хоч уявляєте, як вам пощастило?
Це ти, з порома.
Ти казала, що образила богів перед смертю.
Що ж, припускаю, це твоя розплата.
-Слухайте… -Благочестивий ви шмат лайна.
Провести вас до Брами?
І що нам робити?
Гадаю, пливти, так?
Так.
-Готовий? -Так.
Гей!
-Агов! -Гей!
Гей!
Гей! Ми тут!
Можете допомогти?
Та хай йому…
Допоможіть!
-Ви з «Печери»? -Так.
Двоє?
Ми обидва перемогли.
-Ми хотіли вже пливти, але… -Краще не треба.
Можете нас перевезти?
Будь ласка!
Так, будь ласка.
Гаразд.
Одіньтеся.
Геть з дороги!
-Дорогу чемпіонам! -Так!
Я хочу назад! Побігли!
Боже мій.
Що таке?
Ходімо.
Отакої.
Це ж треба.
Гей, Кенідо!
Кенідо!
Дивись на мене, богохульнице.
-Це неправда. -Правда.
Саме тому ти тут.
І не можеш Переродитися.
Ви…
Ви її катували?
Твою мамку?
Ні, вона охоче тебе зреклась.
Дуже охоче.
Бувай, Кенідо.
Привіт. Мені потрібен годинник.
Без тварин.
Що?
Читати не вмієш?
«З тваринами не входити».
Це не тварина.
Це бог насолоди, безумства й дикого екстазу Діоніс.
Він класний.
Геть.
Перепрошую?
Що ви сказали?
Голосніше.
Ні, вибачте, не розумію.
А, можна брати будь-які? Супер.
Те що треба!
Такий самий!
Дякую.
Зізнавайтесь.
Хто його взяв? Хто клептоман?
-Хто клептоман? -Якого біса?
Це хтось із вас.
Хто взяв мій довбаний годинник?
-Тату! -Що?
Глянь, що знайшов.
Біля воріт.
Упс.
Нащо ти носиш кота?
Молодець. Справжнє соколине око.
До речі, яким вітром?
Та просто хотів з тобою побачитися, показати тобі Денніса.
Привіт, Деннісе.
Треба було назвати його не Денніс, а Мявгій, на честь царя.
Не зрозумів.
Справді? Гаразд.
-Денніс. Ти Денніс. -Ходімо.
Хлопці, приберіть тут і принесіть нам графин води з Меандра,
а ще молока й соску, щоб киця посмоктала.
-Молодець. -Отак.
-Що? -Годинник.
А ти куди? Виглядаєш розкішно.
А що? Хочеш зі мною?
Хто він? Той хлопець, що носить сукні? Він мені подобається.
Ні, Персей. І він може привести коня.
Коня? Того, що з крилами? Щоб мене…
О, я б тебе…
Справді?
-Ми трохи зайняті… -Зайнятий?
-Ну, як хочеш. -Ага.
Так.
Ну привіт, кице.
Ти ж у нас ще зовсім маленька, так?
-Між нами пробігла іскра! -Обережно.
Добре, ходімо. Вогонь і сірка чекають.
Вона охоче тебе зреклась.
Дуже охоче.
ВЕЧІРКА ДЛЯ НОВИХ ДАЙВЕРІВ
Буде жвавіше.
Привіт.
Таки надумала?
Так.
Усе нормально?
Так, звісно. Сідай.
Можна?
-Однаково не смакує. -Будьмо!
Спробуй тут покурити, взагалі жодного сенсу.
Пограємо у гру?
Я такий собі гравець.
Ні, це проста гра, Едріане. На словах.
Отже, якими були ваші пророцтва?
Я почну. У мене було…
«Мов темрява створіння. І у замет падіння.
В холодну білину. Не знають очі сну».
Тож моє повністю збулося.
У мене була гніда поні, Хрісеїда. Я її любила, мов сестру.
Якось у грудні вона впала і зламала ногу.
Довелося добити.
Це був жах.
І я після того мучилася безсонням.
Очей не змикала.
А в тебе що було?
Ні.
Тобто, «ні»?
«Ні» — тобто ні. Це особисте.
Щось пов'язане з матір'ю?
Іншим разом посидимо.
Я… цей…
Молодь. Такі чутливі.
Усе добре?
Так, нормально.
Не знаєш, де можна дістати сигаретку, в якої ні смаку, ні запаху?
Знаю.
Часто таких, як ми, возите?
Буває.
Любов робить людей дурними.
-Пробачте. -Нічого.
Усе гаразд.
Що це було?
Сцилла.
Чекайте.
Чого ми зупинилися?
Я можу перевезти лише одного.
Таке правило.
Ви ж сказали, що відвезете обох.
Так.
Я збрехав.
Хоч якась розвага.
Ну давайте, бийтеся.
Стоп.
-Битися? -Ні.
Ми уклали договір.
Ну…
Почекаємо.
Чого?
Поки хтось із вас його порушить. Я не поспішаю.
Або можу відвезти вас обох назад.
Що скажете?
Бо воно того не варте.
-Мій син вартий усього. -Ти так кажеш.
Усі так кажуть.
Але це маячня.
Скажімо, ти його повернеш. Не факт, але.
Ви проводите пару років разом, а потім — знов хвороба.
Він знову помирає.
Що робитимеш? Знов повернешся сюди?
Мотатимешся туди-сюди, як на довбаній каруселі?
Або, скажімо, він житиме. Здоровий, міцний.
Хто сказав, що він тебе любитиме?
А що, як навпаки?
Що, як він ненавидітиме тебе всіма печінками?
Що з тобою сталося?
-Слухай, моя дружина… -Так, твоя дружина.
Думаєш, вона повернеться й житиме з тобою?
Знову кохатиме тебе?
Упевнений?
Так.
Ну то доведи.
Убий його.
Або ти — його. Мені однаково.
Я ж кажу, ми домовилися. Має бути інший…
Пробач.
-Але ж ти казав… Це була твоя ідея! -Знаю, але…
Тут або ти, або я!
Мені справді шкода.
-На смак… і справді ніякі. -Ага.
Я ж казав.
Тоді в чому сенс?
Звичка? Не знаю.
Як Едріан казав. «Почуваєшся нормальним».
І справжнім, як колись, коли робиш звичні речі.
-Хочеш почуватися таким, як раніше? -Так.
-А я — ні. Я нічого в житті не зробила. -Не вірю.
Так і є. Просто змарнувала час.
Я не мала мети.
А в той день, коли це збагнула, померла.
І от сиджу я на поромі і думаю:
«Чорт, я мертва».
Але поступово на мене зійшов такий спокій.
Мовляв, усе добре: я ж повернуся в світ
і цього разу зроблю все краще.
А тепер я тут застрягла.
Мабуть, доведеться з цим просто змиритися, так?
Можливо.
Можна питання?
-Своє пророцтво не скажу. -Та ні, про інше.
Про що?
Звідки ти знаєш амазонку?
Я сам один з них.
-Ну і, звісно, мусив піти. -Авжеж.
Ми вас вивчали в школі.
У якому віці вони висилають хлопчиків? В одинадцять?
Так.
Мені було 15.
До певного часу я не був хлопцем.
Мабуть, було важко…
піти.
Так.
Але знаєш… коли вони мене вбивали, було важче.
Чорт, вибач.
Я просто намагаюсь перебити твою історію про чоловіка й монету.
Мою історію?
Ага, ну ти уяви: мене зрадила власна мати,
а мої ж одноплемінниці вбили й забрали мою монету.
-Ну куди тобі? -Чуєш, пішов ти.
-Але я завжди шукаю плюси. -Он як?
Ага. Повітря тут неймовірне.
Я добре сплю.
Знов ходжу на побачення.
-Серйозно, тут це можна? -Що?
Зустрічатися. Тут.
Думаю, що так, іноді.
Ясно.
Як воно тут — цілуватися?
Що?
Ну… так само, як пиво?
-Що, вибач? -Ну, це…
Так само нічого не відчуваєш? Чи щось є?
Я не знаю.
Не пробував.
-Після смерті. -Звісно.
-Мертвим. -Ага.
Я…
Буде мені над чим поміркувати наступні 200 років.
Ти дуже подобаєшся Пру.
Вона у мене вгорі списку…
-Он як? -Так, одна з перших.
Допоможіть!
Це він.
-Допоможіть! -Хто це?
Допоможіть!
Спочатку дружину підставив, тепер мене?
Ні!
Ти її впізнаєш за міткою.
Просто пообіцяй.
Це важливіше за все.
Падлюка.
Навіщо ти це зробив?
Чому ти мене врятував?
Звідки в тебе мітка?
Це…
Долі.
Це Доля мені лишила.
Що це означає?
Це означає, що дещо є правдою.
Він?
Серйозно?
СМЕРТЬ ГЕНОЦИД
Стихійні лиха — це добре. Бо влаштовувати їх найпростіше.
І для смертних це грандіозний шок,
що значно стимулює поклоніння.
Молитви, жертви.
Бо вони знають, що це ми.
Але що треба, щоб довести руйнування до рівня мистецтва?
Щоб ефект був тривалим?
Нічого?
-Я думав, ти хочеш підвищення. -Так, хочу.
Гаразд. Ходімо зі мною.
Отже.
Хочу тебе дечого навчити.
І насамп…
І насамперед хочу сказати тобі…
дякую.
Ти мені дякуєш?
Дякую, Діонісе, бо ти знайшов мій годинник.
І повернув його мені,
хоча нашої крайньої зустрічі…
я був з тобою суворий.
Так, тату, я…
Я тут ніби думку розвиваю.
Мій батько був суворим зі мною.
Cядь-но.
Твій батько ж хотів тебе вбити?
Так.
Так, він…
Хотів.
У нього були свої причини, але…
Хай там як, ти хороший хлопець, і я дам тобі те, чого ти хочеш.
А чого я хочу?
Більше влади.
Гаразд.
Круто.
Точно?
Так, Діонісе. У цьому сенс підвищення — більше влади.
І це означає вірність, але вона в тебе є.
Я це бачу.
Я…
Слухай, тату, мені варто…
Маю тобі дещо сказати.
Що ти мені маєш сказати?
-Ні. Нічого. -Завжди кажи мені про що завгодно.
Просто хотів сказати, що я вірний.
Ага.
Так, отже…
Ми примусимо цих мерзотників підкоритися.
Почнемо зі стихійних лих.
Це простий і дієвий спосіб.
А потім буде дещо цікавіше,
складніше, вигадливіше, вишуканіше — ми посіємо ворожнечу.
Ненависть.
Надалі це називатиметься «Фаза друга».
І початися вона може з чогось незначного —
зґвалтування однієї жінки, смерть однієї дитини.
Якщо все правильно зробити,
сім'ї, країни, цілі континенти почнуть палати.
Гаразд. Я за.
Так, ми…
Хоча знаєш, деякі люди…
Що?
Вони хороші.
Так, хороші.
З ними поряд дуже добре.
І серед них.
Та невже?
Матері деяких з моїх улюблених дітей — з Землі.
Але це неважливо.
Важлива лише наша родина.
Можеш грати з людьми, вечеряти з ними, спати,
заплітати їм волосся, робити що хочеш,
але ніколи не забувай, що ти не один з них.
Добре?
Добре.
Гаразд, Фаза перша. Починаємо сьогодні вночі.
У вас одне нове повідомлення.
Я отримав твоє повідомлення. Насправді, дуже вчасно.
Невдовзі до вас прибуде ціла купа тіл.
Зевсе?
Ні, сер, це я.
Слухаю.
Ми знайшли душу, сер.
ДЯКУЮ П.
Ні, будь ласка.
Хочеш іти туди?
Треба йому допомогти.
Ми вже мертві. Що такого може статися?
Агов.
Боже мій.
Що з нею сталося?
Ми ж провели її крізь Браму.
Що це за місце?
Переклад субтитрів: Андрій Кисельов