«ПЕЧЕРА»
Привіт!
Як там у них справи?
В Орфея з вашим чоловіком.
Усе гаразд?
Пішов ти!
У нього виходить. У твого друга.
Він перетнув довбаний Стікс.
ПЕЧЕРА — СТІКС — ПУСТЕЛЯ — ПІДЗЕМНИЙ СВІТ
КАОС
Можна мені?
Вибач.
Нічого.
Усе забуваю, що мертвому звичні земні речі не потрібні.
Довго нам ще йти?
Тобі п’ять років, чи що?
Я без води довго не протягну.
Гаразд.
Оце воно.
Що воно?
Твоє останнє випробування.
Пустеля.
Я тебе залишаю.
-Залишаєш? -Вибач, хлопче.
Далі ти сам.
І що я маю робити?
Не знаю.
Так далеко ще ніхто не заходив.
То мені просто йти далі?
-Туди? -Так.
Щасти тобі.
Чорт, чекай! Дяку…
Дякую.
Я їх зрікаюся. Я зрікаюся богів.
-Не можу заснути. -Я теж.
Усі думки — про те місце, про те, що зробив Аїд.
Можна зайти?
Так, звісно.
Це твоя мама?
Так.
Я про свою теж часто думаю.
Вона стала тацитою.
Ого.
Відрізала собі язика й присвятила себе Гері.
Велика честь, га? Служити богам.
Я це не прийняла. Проклинала їх щоночі.
Може, тому те місце так на мене й подіяло.
Бо воно для тих, хто зганьбив богів.
Якщо так, то я мав би теж щось відчути.
Я… я зганьбив богів.
Як?
Я змінився.
Або я б радше сказав, що став собою.
Але амазонки сприйняли це інакше.
Отак, акуратно.
У певному віці хлопчики мають покинути поселення.
Якщо повернуться, їх стратять.
Мого найкращого друга щойно вислали.
Він був єдиною людиною, хто знав, що я відчуваю.
Кенідо!
Леос?
Тобі не можна тут бути.
Я хочу додому, Кенідо.
Мені дуже погано.
Вони тебе вб'ють, якщо знайдуть.
Ти тепер чоловік, і назад тобі не можна.
Коли ти їм розкажеш про себе?
Ти обіцяв, Леосе.
Ось, візьми.
Сонце пече.
А тепер ти мусиш іти.
Сюди!
Іди.
Нікому не кажи.
Якщо хочеш тут залишитися.
Леосе!
Ви обоє знали правила.
Жодних чоловіків, Софі.
Жодних чоловіків.
Кенідо.
Ти моя плоть і моя кров.
Я тебе знаю.
Розумієш?
Коли ти була маленькою, я думала, переростеш.
Форма не відповідає змісту.
Правда?
-Про що ти? -Ти знаєш, про що я.
Ти маєш піти.
Ні, я не хочу йти.
-Я амазонка, мамо. -Це не так.
Так!
У мене є подруга на Криті, вона тобі допоможе.
Твоїм чоловічим ім'ям буде Кеней, до речі.
Звісно, можеш вибрати якесь інше.
Ти мене ненавидиш?
Навпаки.
Мамине пророцтво передрікало, що я буду хлопчиком.
Коли я народився, вона зраділа.
Думала, що то помилка.
Але пророцтва не помиляються.
Я теж проклинав богів.
І досі проклинаю.
Люди роблять одне з одним жахливі речі на славу Олімпу.
Але навряд чи богам узагалі є до нас діло.
Моя мати любила мене. Я впевнений.
Але зрадила мене через них.
Так, у сраку богів.
Серйозно.
Я їх ненавиджу.
Я так само.
Вибач, я…
Вода…
Потрібна вода.
Бляха!
Ні.
Іди.
-Без краватки. -З краваткою.
Щоб він сприйняв тебе серйозно.
Повір, це правильно — сказати йому.
Їх так багато, Персефоно.
Усе може зламатися.
Геть усе, не лише тут.
Олімп, Земля — усе може розвалитися.
На таку кількість Ніщо ніколи не було розраховане.
Тому й Брама дала збій.
І тому ми йдемо до Зевса.
Як я це допустив?
Я так давно там не був. Уникав, ігнорував.
До сьогодні.
Саме зараз ми цим займаємося.
Любий, трохи віри в себе.
Ти не один з його болл-боїв.
Ти його брат.
Ти бог смерті.
Кого ще він слухатиме?
Випий вже тої довбаної води з Меандра.
Це вже нечемно.
Отак.
То як ти? Як там твої фази?
Більше ніяких фаз.
Проблема не в людях.
Треба дістатися до джерела.
Думаю, треба знищити Доль.
Знищу їх — знищу своє пророцтво.
Чому ти…
Це означає, що ти знищиш…
Ти можеш знищити весь світ.
І себе разом з ним.
Я знаю.
Щодо твого пророцтва.
Воно не передвіщало, що ти станеш безсмертним,
не передвіщало, що ти станеш правителем всесвіту
й творцем Олімпу,
і це тому, що ти вже вийшов за його межі.
Воно вже не має жодного значення, окрім того, що йому надаєш ти.
Цікаве зауваження.
Знаєш, на Землі є люди,
які менш зв'язані своїм пророцтвом, ніж ти.
Хто, наприклад?
Президент Криту Мінос.
Він живе всупереч пророцтву.
Чекай, ти про його сина? Про Мінотавра?
Так, він уникнув своєї долі.
Ні, лише поки хлопець втече і вб'є його.
Він її лише відстрочив.
Він просто…
Хвилинку, а це ідея.
Це і є відповідь.
Що, як змусити Міноса вбити сина?
Спростувати пророцтво.
Слухай, якщо звичайна людина може уникнути того, що їй написано,
тоді і я можу забути, що написано мені.
Непогана ідея.
Думаю, не просто непогана.
Кенею?
Що?
За чим ти найбільше сумуєш? З життя.
Боже. За всім.
Ні, вибери. За чим сумуєш найбільше?
За запахом.
Коли поливаєш рослини ввечері.
Коли тепло.
У мене був маленький балкон,
і я накупив усіляких горщиків — трави, квіти.
У поселенні амазонок нічого не росло,
а в мене росло.
А ти?
За чим сумуєш?
Саме зараз?
-Ні за чим. -Та годі.
Ні, справді.
Знаєш, почуттів Орфея завжди ніби вистачало на двох.
За життя я такого не відчувала.
То яке в тебе пророцтво?
Ні.
Та годі тобі! Я ж не Пру.
Гаразд.
«Проляже борозна, порушиться порядок,
сім'я паде, і запанує хаос».
Не дуже, правда?
Я перетнув межу, сам провів борозну.
Я змінився, змінив своє тіло,
змінив порядок,
зруйнував свою сім'ю
і посіяв хаос.
Що?
У мене таке саме.
Не може бути.
Я заборонила болл-боям слово «пророцтво».
Тим, кого він не встиг постріляти.
-Де він? -Розмовляє з Прометеєм.
Тобі не набридла ця маячня?
Може, просто втечемо?
Може.
Ось ви де!
Маю для тебе роботу.
-Для мене? -Так.
Цей твій Мінос, скажи йому…
Зевсе!
Є до тебе розмова.
Якого…
-Чого їм треба? -Гадки не маю.
Персефоно, тобі кольорове носити релігія забороняє?
Є розмова.
-Зараз дуже незручно. У нас тут… -Негайно, Зевсе!
Не кип'ятися.
Це стосується всіх вас, тож послухайте.
-Саме так. -Ага.
-Ну давайте. -Може, ходімо в дім?
Сонце дуже пече.
Ні.
Кажіть.
І як його тепер розуміти?
Якщо воно в нас одне.
Що за «сім'я»?
У свій останній день я зустріла жінку.
Гадаю, вона знала, що я помру.
Це буде сьогодні.
І мама, певно, теж знала. Тому й написала моє пророцтво.
Мабуть, наші пророцтва якось стосуються того місця.
Нам ніколи не розповідали про таке в підземному світі.
Ні в школі, ні в храмі.
Так, лише про Переродження.
Так, подарунок Аїда нам. Брама для Переродження.
Чорт…
Брехня!
Подарунок Аїда — Брама.
Люди присвячують свої життя богам, щоб переродитися,
щоб мати краще наступне життя.
А що, як того життя нема?
Що, як усі, хто проходить крізь Браму, опиняються там?
Вони крадуть наші душі!
Схоже, це все брехня.
Нема ніякого Переродження?
І сім'я, що може впасти…
Це боги.
Бінґо.
-Де він є? -Зевсе, он він.
-Що? -З цього боку.
Не підкрадайся до мене! Гаразд, швидко!
Досить!
Геть!
-Дякую. Пригощайтеся. -Ні, дякую.
Води з Меандра не даси?
Ні, сьогодні лише сік.
Отже, Аїде, будь ласка.
Зевсе…
Я люблю тебе.
Добре.
Я скажу те, що скажу, бо я хочу тебе захистити.
-Ти це розумієш? -Ти в психолога був, чи що?
Замовкни. Нехай говорить.
Гадаю, ти маєш рацію.
Пророцтво реальне, і ти робиш так, що воно справджується.
Аїде, що ти верзеш?
Учора я мусив спуститися в Ніщо.
-Навіщо? -Бо втекла душа.
Брама не спрацювала, і процес… лишився незавершеним.
-Довелося все робити вручну. -Так.
Як у старі часи.
-Таке вже бувало? -Ні. Але буде.
Бо підземний світ не витримує навантаження,
яке ти створив.
Це тому, що ти не робиш свою роботу.
-Ти не слухаєш мене, ти слухаєш цю… -Зевсе, будь ласка! Схаменися!
Ти з дитинства такий:
нікого не чуєш, не слухаєш порад,
а щойно все йде навскіс — шукаєш винних.
Цього разу це буду не я, ясно тобі?
Ти велів мені зробити Браму.
Зевсе, крізь неї проходить занадто багато душ.
І через це все стає нестабільним.
Що, по-твоєму, буде в перспективі?
Що?
Я тобі покажу. Дивись.
Ми витискаємо весь сік.
О так, весь чортів сік до краплини, так?
-Боже, це що, метафора? -Витискаємо, витискаємо…
І назад на Землю вже нічого не повертається.
Оцим не вистачає ні часу, ні простору, щоб розпастися.
Оце зрештою ламається.
А що робити, коли оці закінчаться?
Не закінчаться, це неможливо. Душі не закінчуються.
Звідки ти знаєш?
Бо я цар довбаних богів, Аїде.
Ви тут завдяки мені.
Зевсе, треба почати спочатку.
Повернути все, як було, і дозволити мінімальний рівень Переродження.
Заради безпеки й збереження всіх нас.
Нізащо.
Чого ти так боїшся?
Ти параноїк, як і батько.
Аїде, ти спітнів.
І почервонів увесь. Тобі жарко?
Так, жарко.
Ну то скупайся.
-Ось басейн. -Ні, дякую.
Це не пропозиція. Залізай.
Ні, не роби цього…
Що ти сказала? Що вона сказала?
Усе гаразд. Я скупаюся.
-Дрібниці. -Ти це ненавидиш.
Ти ненавидиш плавати. Не треба цього робити.
Так.
-Залізай. -Зевсе.
Отак.
-Ну як, добре? -Нормально, дякую.
Дивись, мамуся схвалює, так?
Я тебе не боюся, Зевсе.
-А варто б. -Але ж ні.
Хоч ти і намагаєшся, здається, поводитися як наш батько.
Якого біса… що…
Глянь, який ти став.
Гаразд, ти знищив батька.
Хоча б не ставай ним.
Почуй, що я тобі кажу.
Чудово. І що саме?
Є сили могутніші навіть за нас.
Подобається це тобі чи ні, але це так.
Гадаю, пророцтво — це попередження.
Ще не пізно.
Ти мусиш переналаштувати Браму, Зевсе.
Вона не розрахована на геть усі душі!
Якщо ти цього не зробиш, не захистиш сім'ю, тоді це зроблю я.
Будь ласка.
Я намагаюся допомогти.
Е, ні! Ти хочеш мене знищити.
-Хочеш правити замість мене. -Що?
-Так! Хитрий амбітний слимак. -Зевсе.
-Ось ти хто. -Зевсе.
Ти завжди вважав, що вартий більшого, ніж бути богом смерті.
Але ні, Аїде, не доріс ще.
Ти там, де тобі місце. Під землею, у темряві!
Потрібні докази, що Переродження нема.
-Повернімося туди. -Нізащо.
Так. Повернемося і…
Пру. Привіт.
-Кенею. -Усе гаразд? Котра година?
Час на роботу, тож краще поквапся.
Я хотіла поговорити про вчорашній вечір.
Даремно я почала про твоє пророцтво.
Та пусте.
Я не хочу, щоб це вплинуло на нашу дружбу.
Справді, Пру, усе гаразд.
Ти майже нічого не пропустив.
Адріан трохи поплакався.
А де ти був?
Тут.
Рідді.
Привіт, Пру.
Ти була тут усю ніч?
Я думала, ти одружена.
Я мертва.
Гаразд, пішла я працювати.
Ти хороший хлопець, Кенею.
Робота.
-Ось воно. -Що?
Підемо до Лети й зупинимо людей, щоб вони не проходили крізь Браму.
Бляха…
Бляха!
Аїде, прошу, прокинься.
Не залишай мене з цими стерв'ятниками.
Дивіться, він дихає!
Він дихає.
Звісно, дихає. Я його не вбив.
Але міг, Персефоно.
Тож краще прослідкуй,
щоб він мені більше такого гімна не відколював!
Брама хай працює далі.
З Ніщо — розберіться.
Це ваша робота!
А тепер
ходімо зі мною.
Я його знищу, Геро.
Клянуся, я знайду спосіб.
Що, в біса, відбувається?
Він поводився як гівнюк. Як йолоп.
Він наш брат, Зевсе.
Та все буде добре.
-Слухай. Мінос… -До чого тут він?
-Накажи йому вбити сина. -Що?
Навіщо?
Бо всі думають, що я не можу розслабитися.
Якщо спростувати пророцтво, це допоможе мені розслабитися.
Добре.
-Звісно. -Так.
А ми подивимося. Наживо.
Я приготую ягня.
А тобі лосося.
Але ти — щоб не допомагав йому.
Він мусить зробити це сам.
Зробить.
Так!
То він точно може?
Може з моєю допомогою вбити свого первістка, Мінотавра?
Здається, Зевс заборонив допомагати йому.
Я навіть не пам'ятаю того пророцтва. Ти пам'ятаєш?
-Ні. -Клото?
Ні.
Ми їх стільки пишемо…
Це допоможе?
Дякую.
Так, пригадую.
«На шлюбному ложі — сконання твоє. Дитя, що задихає першим, уб'є».
Цікаво.
Що ж…
Нехай, без проблем.
Краще перепитаю:
Мінос може вбити сина?
Може.
Отже, люди можуть не підкорятися пророцтвам?
Зрідка.
Ясас!
Аїд правий, Зевсе, ти поводишся як Кронос.
Я не такий, як батько.
Але він живе в тобі.
Не ставай тим, ким клявся не бути, Зевсе.
Гадаю, час розповісти вам правду про те,
звідки взялися боги.
Зевс ненавидів свого батька. Його всі ненавиділи.
Тож, після багатьох років мук, одного дня Зевс його убив.
Він накинувся на нього з такою жорстокістю, з такою пристрастю,
з таким запалом, що сталося неймовірне.
У той момент, коли Кронос віддав дух,
Зевс поглинув душу батька.
Вона стала його частиною.
Вона дала йому силу, і ця сила була п'янкою.
Він захотів більшого.
Зевс роками намагався збагнути, як він це зробив.
А збагнувши, зробив це знов.
І знов.
Зрештою Зевс утомився вбивати,
тоді й було створено Браму.
Не для Переродження людських душ, а для їхнього збору.
Для їхнього скраплення.
Індустріалізований, знеособлений процес.
Боги п'ють цю воду, щоб залишатися безсмертними.
Тож треба оберігати брехню…
підживлювати міфи…
і відволікати людей.
Ось на що покладається Зевс.
Відволікання.
Я піду з тобою до Міноса.
Бо треба, щоб він усе зробив, Посейдоне.
Президенте Міносе.
Ваша цариця, Гера Олімпійська.
Я не можу передати словами, мем,
яка це честь — стояти зараз перед вами.
Замовкни, Міносе. Досить.
Я можу вам щось запропонувати?
Досить!
Чому завдячую, мем?
Твій син, Главк.
Ти маєш його вбити.
-Але… -Так.
Але він мій син.
Що сидить у темниці.
Бо я не зміг його вбити. Я не можу.
Геро, будь ласка.
Мем, ви маєте зрозуміти.
Справді, чому? Чому я маю розуміти?
Бо ви мати.
Хіба ні?
Ти вб'єш його.
Якщо відмовишся — а цього не буде —
або не зможеш — а ти зможеш —
я заберу твою іншу дитину
і змушу її страждати так, як ти навіть уявити не здатен.
Тобі зрозуміло?
Але як мені його вбити? Моє пророцтво…
Ти під нашим захистом.
До речі, щодо дітей. Це зробив один з моїх.
Одягнися вже.
Що?
-Що, як не спрацює? -Спрацює.
-Ти ходив до Доль, усе буде добре. -А якщо Зевс усмажить мене, як Аїда?
-Я не дозволю. -І як ти його зупиниш?
Ти його не контролюєш.
Ти навіть зі мною не трахаєшся без своєї без'язикої гвардії.
Ти його боїшся.
Ходімо зі мною.
Агов!
Добридень.
Ми знайомі?
Ні.
Це вода?
Так.
Справжня?
Бажаєте?
Так.
Так, будь ласка.
Дякую.
Лише одне зауваження.
Дрібний шрифт.
Якщо вип'єте, не зможете повернути дружину.
Чекайте.
-Що? -Ситуація «або-або».
Але…
Де вона?
Далеко ще?
Я помираю.
Так.
Будь ласка!
Я вас не тримаю.
Пийте.
Трясця.
Не варто помирати тут.
Тримайте.
Давайте.
Рятуйтеся.
Я радше помру, намагаючись її врятувати.
Браво!
Ви впоралися!
З чим?
Ви вибрали її.
То забирайте.
ЦЕНТР ДЛЯ НЕВИРІШЕНИХ
СТАРТ — ФІНІШ
Хіба він не молодець?
Перепрошую.
Перепрошую!
Ви хто?
Вибачте, я просто…
Ви невирішений?
Чому ви не у формі?
Ні, я не мертвий. Я живий.
Я шукаю дружину.
Її звати Еврідіка.
Рідді.
Ви чоловік Рідді?
Ви її знаєте?
Відведете мене до неї?
Так, авжеж.
Ходімо до Лети. Усе, що треба, ми зробимо разом.
Добре?
Якщо це Пру, богом клянуся…
Рідді.
Чорт забирай…
Бляха.
Працюй вже!
Боже…
Убийте мене. Залізяка тупа. Що?
Чудово. Чого тобі?
Живий смертний.
У підземному світі. Тут, в Асфоделі.
Це погано, Патрісіє.
Капець як погано.
Може, поговорити з дядьком?
Так. Чудова ідея.
Так і зробимо.
Пригледь за ним, будь ласка.
Лише одну ніч.
Вамос, Патрісіє.
-Чия це яхта? -Я вже казав, дядька По!
Гарна яхта, дядьку По.
Взуття зніми!
Бляха!
Звали на хрін!
Геть!
Забери руки!
-Алло? -Людина з міткою тут.
Я знаю.
Прометей казав правду.
Це от-от станеться.
Нарешті хтось повернеться.
Можливо.
Так.
Можливо.
Переклад субтитрів: Андрій Кисельов