UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
Serialul e inspirat din evenimente reale. Unele personaje, nume, firme,
incidente și locuri sunt fictive în scopul dramatizării.
Orice asemănare cu personaje reale e pur întâmplătoare.
Realismul magic e definit de evenimentele care au loc
atunci când un cadru realist detaliat este invadat de ceva
prea ciudat pentru a fi verosimil.
Nu din întâmplare realismul magic a luat naștere în Columbia.
În prezent, guvernul SUA poate asculta tot ce spuneți.
Știe unde vă aflați, știe cu cine vorbiți
și, credeți-mă, știe cu cine vă regulați.
Porniți un telefon mobil sau un computer și sunteți condamnați.
Dar în Columbia anului 1989 nu era atât de ușor.
Mai întâi, nu exista internetul.
Nu existau telefoane mobile. Se foloseau telefoane prin satelit,
dar pentru a le asculta, trebuia să zbori direct deasupra lor.
În plus, singurii care aveau telefoane prin satelit erau bogătașii,
proprietarii de terenuri, politicienii...
Din fericire pentru noi, traficanții de droguri erau cei mai bogați.
Cum merge, Șopârlă ?
În seara asta ieșim.
Iar când detectai un semnal, nu știai pe cine ascultai.
De aceea, guvernul SUA a dezvoltat atunci un software
care să identifice vocile țintelor noastre.
Domnilor, îl am pe Otravă pe 400 până la 1700 megahertzi.
Și ați ghicit: nici GPS nu aveam.
Ciocan, pregătește-te să intri în acțiune.
După ce identificam ținta, mai trebuia să o localizăm.
Deci trebuia să le triangulăm semnalul folosind echipaje la sol.
Bine, e în Modelia. În partea de vest.
Ochi de șoim, ai recepționat ?
Poți fi mai precis ? Echipajele de poliție stau în așteptare.
La Dispensaria.
Am rezervat o masă.
Vino pe la miezul nopții.
Otravă nu știa, dar tocmai își dăduse o întâlnire.
Negativ pentru Ciocan. Prostovanul ăsta tocmai ne-a spus unde se duce.
Ciocan, la loc comanda.
Deci cui îi dăm asta ? DEA ?
- Da. Lui Javier Peña. - Peña e un bou.
- I-o dau celuilalt tip. - Sigur.
"Celuilalt tip", adică mie.
Eu sunt Steve Murphy, agent antidrog.
Și după cum vedeți, sunt profund integrat în Columbia.
Alo ?
Otravă va petrece la Dispensaria.
Am înțeles.
Se va întâlni cu Șopârlă și cu ceilalți la miezul nopții.
Mersi.
Mi-ar fi plăcut să mă duc eu după Otravă,
dar DEA este limitată într-o țară străină.
Așa că am făcut ce ați face și voi... Am sunat la poliție.
Alo !
La Dispensaria ?
Bine.
Ghici cine era !
Partenerul tău.
Tocmai mi-a făcut un cadou grozav.
Pe Otravă.
Știe cum îl voi ambala ?
Da, sigur.
Nu e prost.
Trebuie să plec.
Mă lași pe mine cu nota de plată ?
Scârțarul naibii.
Dacă vă întrebați cumva, boul e el:
Javier Peña, partenerul meu.
Iar el este colonelul Carrillo, comandantul Echipei de căutări,
unitatea creată cu ajutorul nostru pentru a captura tipii răi.
Mamă, ce îi mai iubea pe traficanți.
În Zona Rosa e timpul de petrecere. Toată lumea se duce acolo.
Mai ales asasinii profesioniști din zonă.
Columbienii le spun sicarios.
- Ce mai faci, băiatule ? - Salut, frate.
Hai să intrăm și să ne simțim bine.
Otravă era unul dintre cei mai buni.
Un dement care a ucis zeci de oameni.
Probabil sute.
Dar nu mă înțelegeți greșit.
L-aș fi trimis acolo pe Carrillo și dacă Otravă n-ar fi omorât o muscă.
Nici eu nu mă topesc după traficanții de droguri.
Începe, băieți !
Ne oprim pe 14 și ieșim de după colț.
Riano, Trujillo, sunteți în față cu mine.
Galvis și Silva, voi sunteți în ariergardă.
Voi doi, băieți, ne protejați spatele.
Intrăm în forță și deschidem focul. Sunteți gata ?
Da, să trăiți !
Nu v-aș condamna dacă m-ați acuza pentru baia asta de sânge.
Da, eu am apăsat pe butoane.
Dar nu mă catalogați încă drept personaj negativ.
Dragi americani...
Să ne gândim la Richard Nixon, de exemplu.
Lumea uită, dar 47 de milioane de americani l-au votat pe Nixon.
Noi îl credeam personaj pozitiv.
Nixon credea că generalul chilian Pinochet era bun, pentru că-i ura pe comuniști.
Așa că l-am ajutat pe Pinochet să preia puterea.
În schimb, Pinochet a omorât mii de oameni.
Poate că nu era așa de bun la urma urmei.
Dar uneori, tipii răi fac lucruri bune.
Nimeni nu știe asta, dar prin 1973 Chile era pe cale
să devină cel mai mare centru pentru prelucrarea și exportul cocainei.
De câte ori trebuie să vă spun să nu irosiți acidul ?
Aveau deșerturi unde să ascundă laboratoarele
și kilometri de coastă nepăzită pentru a trimite produsele spre nord.
Pentru a fi productivi, nu puteți fi risipitori cu banii !
Sunteți înconjurați !
Mâinile sus !
Toată lumea în genunchi !
Dar Pinochet a stricat petrecerea.
Ce naiba se întâmplă aici ?
La pământ !
A închis 33 de laboratoare și a arestat 346 de traficanți de droguri.
Iar apoi, pentru că așa era Pinochet...
...a pus să fie toți omorâți.
Atenție ! Drepți !
Pregătiți arm' !
Ochiți !
Încărcați arm' !
Foc !
Se spune că, atunci când lumea va fi distrusă de un holocaust nuclear,
nu vor supraviețui decât gândacii.
Se pare că așa este.
Gloanțele l-au ratat pe Mateo Moreno, poreclit Gândacul.
Iar el a avut inteligența să se dea mort.
Nu a fost ucis în acea zi.
În schimb, a tras lozul cel mare.
Gândacul fura de luni de zile de la șefii lui.
Acum rămăsese singur pe lume cu produsul perfect.
Un produs a cărui ofertă creează propria cerere.
Fă bagajele. Trebuie să plecăm din țară.
Al naibii de Pinochet omoară întreaga omenire.
Dar tu nu ești comunist.
N-am eu coaie să mă fac comunist.
Dar mai rău, sunt traficant de droguri.
- Traficant de droguri ? - Da, traficant de droguri.
Pe atunci abia descopeream efectele cocainei asupra creierului uman.
Nu știam prea multe, dar știam că era o marfă destul de puternică.
...așa obținem rezultate mai bune, bine ?
Cocaina pune stăpânire pe centrul plăcerii din creier.
Un șobolan va alege cocaina în locul mâncării și apei.
Alege cocaina în locul somnului, al sexului, chiar în locul vieții.
Creierul uman nu prea seamănă cu al unei rozătoare...
decât dacă e vorba de cocaină.
Gândacul știa că avea produsul perfect.
Trebuia doar să îl traficheze pe piețele potrivite.
Mulțumesc.
Iar cei mai buni traficanți din lume erau în Columbia.
BUN VENIT ÎN COLUMBIA
La fel ca Bucle Aurii, avea trei opțiuni.
Și fiți atenți, pentru că toate trei sunt importante în această povestire.
Frații Ochoa: Jorge. Cel de pe cal e Fabio.
O familie tipică de contrabandiști columbieni.
Erau isteți și bogați, dar Gândacul credea că viața bună îi înmuiase prea mult.
Un alt partener posibil era José Rodríguez Gacha,
poreclit "Mexicanul" pentru pasiunea lui pentru tequila și sombrero.
El domina rutele de contrabandă ale smaraldelor.
Traficul cu smaralde e dificil chiar și după standardele columbiene.
Dacă ajungi sus de tot...
...înseamnă că ți-ai omorât dușmanii.
Partenere ! Ce faci aici ?
Și, uneori, partenerii.
Gândacul se temea că traficul cu smaralde îl întărise prea mult pe Gacha.
Așa că s-a concentrat pe a treia opțiune: cineva considerat de Gândac numai bun.
Da, ați ghicit: Pablo Escobar.
Omul care avea să îmi schimbe viața pe vecie.
Lui Pablo îi mergea traficul de minune.
Țigări, alcool, marijuana, orice.
Pe atunci, jumătate din poliția din Medellín era în solda lui Pablo.
Dar DAS era versiunea columbiană a FBI-ului.
Nu jucau după aceleași reguli.
Bună ziua.
Pablo Escobar ?
Unde e Felipo ?
Felipo a fost arestat.
Cum așa ? Felipo lucrează pentru mine.
Lucra. Acum e la pușcărie. Ce zici de asta ?
- Tu știi cu cine stai de vorbă ? - Taci dracului din gură.
- Nu vorbeam cu tine. - Calmează-te, Gustavo. Fii respectuos.
Lasă-l să vorbească pe dl Jose Luis.
De unde știi cum mă cheamă ?
Ești colonelul Jose Luis Herrera.
Iar el e Nacho Ibarra.
Ei sunt Garcia, Lopez...
- El e Pinella ? - Da, Pinella.
E Pinella.
Pinella... Iar cu Phillipe e Esperanza.
Mi se rupe. Deschideți naibii camioanele. N-am toată ziua.
Deschide-l.
Spune-mi ceva, dle Escobar.
Cine naiba te crezi ?
Nici nu catadicsești să îți ascunzi contrabanda.
- Plătesc pentru acest privilegiu. - Zău ? Nu mai spune.
Unde sunt documentele tale de import ?
Ai nevoie de acte pentru aceste televizoare.
Luați-le.
Cu regret, nu suntem poliția din Medellín, să lucrăm pe un salariu de rahat.
- Frate, nu e pentru tine. - Atunci, pentru cine ?
Pentru Carlitos.
Fiul tău.
Nu i-ar plăcea un televizor în cameră ?
Hei, Pinella !
Fiica ta tocmai și-a luat carnetul de șofer, nu ?
Am niște casetofoane de mașină mișto. Foarte tari.
Prietenul tău, Lopez, are o soție foarte frumoasă.
- Nu-i așa ? E bestială. - Da.
Nevastă-ta e superbă, frate.
Ce caută ea cu unul ca tine ?
Cred că merită niște bijuterii, nu ?
Ce-ar fi să le spun băieților să aducă niște bijuterii ?
Colonele, cum se simte mama ?
- Tocmai s-a externat din spital, nu ? - Da, se simte mai bine.
- Bine. Asta ne bucură. - Da.
Domnilor...
Vă voi spune cine sunt eu.
Eu sunt Pablo Emilio Escobar Gaviria.
Am ochi peste tot.
Nu puteți mișca un deget în toată Antioquia fără ca eu să aflu.
Înțelegeți ? Niciun deget.
Într-o bună zi voi fi președintele Republicii Columbia.
Uitați ce e, afacerile sunt viața mea.
Puteți să stați liniștiți și să acceptați oferta mea...
...sau să suportați consecințele.
Argintul...
sau plumbul.
Voi decideți.
- Lăsați-le să treacă. Lăsați-le. - Bine.
Le lăsăm să treacă.
Camioanele. Lăsați-le să treacă.
- El e Pablo. - Bună.
- Încântat de cunoștință. - Salut !
- Mateo Moreno. - Nu. "Gândacul" pentru prieteni.
Stăteam ieri de vorbă
și cred că afacerea asta ne poate umple de bani.
Explică.
Iau pasta din Peru. Eu mă voi ocupa de partea chimică a producției
și de toate detaliile producerii acestei pulberi albe excelente.
Voi să mă ajutați să o introduc în Columbia.
Acum spune-i cât costă.
În Chile, chestia asta costă zece dolari gramul.
- Se vinde în grame ? - Da, e foarte bună. Uite...
Iei puțin, iar peste 20 de minute vrei mai mult.
În plus...
e un supliment digestiv. Îți dă drumul la burtă.
E foarte curată chestia asta. Vreți ?
Dacă e chiar așa de bună și putem scoate un ban,
facem noi loc în camioanele noastre.
O putem vinde în Bogotá, Barranquilla, Cali, Cartagena... Vom fi bogați.
- Cum ziceai că te cheamă ? - Gândacul.
Uite, Gândacule...
...nu ai viziune deloc, prietene.
Dacă aici costă zece dolari gramul...
...imaginează-ți cu cât se va vinde la Miami.
Îmi place melodia asta.
Încă o dată.
Pe atunci, Miami era un paradis.
Eu m-am dus acolo pentru nisip, valuri și femei.
În '79, infractorii pe care îi fugăream purtau șlapi.
DEA ! Stai pe loc !
Eram un tânăr agent DEA, iar amicul Kevin Brady îmi era partener.
Kevin era cam încet de picior.
De ce fugi ?
Ce ai ? Ce e asta ?
Ce e aia ?
Aia e o promovare, la naiba.
Să sărbătorim.
Ia te uită.
Așa !
Ce zici de asta ? Cât îmi datorezi ?
Ce s-a întâmplat cu banii pe care mi-i datorai săptămâna trecută ?
Așa.
Bine. Pe cine alegem ?
- Ce zici de ea ? - Nu, trebuie să ne ocupăm de el.
Da, hai să facem mișto de el.
Acolo. O vedeți ? La bar ?
- Care dintre ele ? - Bluza albastră, blondă. E genul lui.
Lovitură !
Bine.
O puicuță, la dreapta.
Când te-ai întors, se uita la fundul tău.
- Se uita la fundul tău. - Mai terminați. Zău.
Te-a sorbit din priviri tot timpul cât ai jucat popice.
Pe bune. Te-a sorbit din priviri tot timpul.
Vorbesc serios. Uită-te la ea.
- Tu vorbești de aia blondă ? - Sigur că de aia blondă.
E cea mai sexy dintre toate. E genul tău.
Voi mă luați de prost ?
- La dracu', mă duc la ea. - Sari pe ea.
Dacă tot te duci, mai adu-ne de băut.
- Trage aer în piept. - Uită-te la el. Ce apăsat calcă.
Ce mai faci ?
Sunt ocupată.
I-am spus: "Dacă vrei să fii acolo..."
Da, ticăloșii ăia m-au fraierit.
Dar nu puteam permite să se termine așa.
Nu te supăra. Îi vezi pe tipii de acolo ?
Mă iau la mișto.
Cică te uitai la fundul meu. Cine se uită la fundul unui polițai ?
- Ești polițai ? - Nu polițai, sunt de la DEA.
Antidrog ? Deci din cauza ta e iarba mai scumpă.
Haide, îmi faci un serviciu ?
Vreau să le arăt băieților. Ce-ar fi... să-mi dai numărul de telefon ?
Ce zici de un număr inventat ?
Merge.
Hei, amice, ai un pix ?
Scuze pentru deranj.
Nicio problemă.
Noapte bună !
- Unde e băutura ? - Băutura ? Eu...
Nu m-am întors cu băutura.
M-am întors doar cu ăsta și n-am putut să îl citesc. Ce scrie ?
Citiți și plângeți !
- Dă-l încoace. - Cât te-a costat ?
- E scrisul tău de mână. - Nu e scrisul meu !
M-am gândit, ce naiba ?
În cel mai rău caz, trezesc din somn vreo bunicuță din Boca.
Alo ?
Deci nu era inventat.
M-am gândit eu că poate te prinzi.
La urma urmei, ești de la DEA.
Și uite așa... m-a prins în plasă.
Când Pablo a pus ochii pe laboratoarele din Peru de prelucrare a pastei...
...cocaina l-a prins pe el în plasă.
A trecut ceva timp.
Ei sunt prietenii mei, Pablo și Gustavo.
O cafeluță ?
- O cafea ? - Da, o cafea.
- Dar tu, Pablo ? - Nu.
Sigur ?
Asta e. Fabrica mea e mică, dar foarte rodnică.
La mărunțitul frunzelor folosesc copii, pentru că au picioarele mici.
Frunzulițe magice.
Kerosenul separă drogul de frunză.
Aici acidul sulfuric distilează și iar distilează.
Apoi se tratează cu var nestins și cu benzen.
Apoi practic se extrage marfa din lichid.
Se lasă la uscat mult timp.
Se folosește amoniac pentru a obține pasta.
Și obținem pasta asta. E scârboasă, miroase urât, dar e pură.
Toate se pun aici, pe tava asta.
E ca bucătăria de la voi de acasă.
Ca și cum ați face o prăjitură.
Doar că acasă nu poți face o prăjitură atât de bună.
Asta e o presă veche, de colecție.
Acum o băgăm în cuptor, ca pe o prăjitură obișnuită.
Asta s-a uscat deja. O să se usuce și asta.
Totul biologic și sănătos. E de calitate.
Păi...
- Luăm un kilogram. - Un kilogram întreg. Perfect.
- Nu. - Ai spus un kilogram.
Luăm cinci.
Cum dracului trecem granița cu cinci kilograme ?
Ăsta e domeniul lui Gustavo.
Asta are motor bun.
M-am uitat. Cea mai bună ascunzătoare pentru marfă ar fi sub aripa din spate.
Are 22,5 cai putere.
E ușor de dat jos ?
Nu-ți face griji. Bag cinci kile acolo fără probleme.
Bine, o iau. Vreau trei mașini, te rog.
- Sigur. Când le vreți ? - Acum, frate.
Bine, luăm mașinile și ne întoarcem la laborator.
De ce naiba ne întoarcem la laborator ?
Pentru că fiecare mașină are patru aripi, asta face 20 de kilograme.
La trei mașini, înseamnă 60 de kilograme.
Deci un profit de nouă dolari pe gram.
9,000 de dolari pe kilogram.
9,000 înmulțit cu 60... Un profit de 540,000 de dolari.
Asta e !
- Știi să conduci, Gândacule ? - Da.
Bine, eu și Pablo conducem cu viteză.
Asta însemna 500,000 de dolari pe călătorie,
folosind rutele sale de contrabanda dintotdeauna.
În viața lui n-a câștigat bani mai ușor.
Revenit la Medellín, Pablo n-a pierdut vremea.
A cumpărat o casă în vechiul lui cartier și și-a deschis primul laborator,
pentru a face din pasta peruană... pulbere de cocaină.
Cum te simți, Gustavo ?
Mie îmi miroase a rahat.
Ce prostovan ignorant ! E ca brânza franțuzească.
Cu cât mai puturoasă, cu atât mai bună.
Bine.
Ce-i cu toate luminile astea ?
Vreți să atrageți poliția sau ce ?
Tu vezi de transport și de vânzarea produsului.
Aici eu sunt artistul. Bine ?
Sigur că da.
- Nu-i așa ? - Așa e.
Era o operațiune de amatori, atât de mică, încât i-au spus Bucătăria.
Dar nu înțelegeți greșit, avea să schimbe Medellín pe vecie.
Știi ce mă îngrijorează, Pablo ?
Nu crezi că se vor sufoca lucrătorii de la atâta fum ?
Hai să le construim un șemineu.
Și gata !
Domnilor, primele trei ?
Dacă afacerea e așa de profitabilă, de ce mă trimiți la clasa turist ?
Abia am început. Trebuie să fim atenți cu banii.
- Nu fi zgârciob. - Nu, lasă rahaturile astea.
- Haide. - Cât costă un bilet la a-ntâia ?
Nu știu. De ce nu ți-l cumperi singur ?
La fel ca fiul ei, mama lui Pablo, Hermilda, era foarte ingenioasă.
Mamă, cât crezi că încape acolo ?
- Vreo cinci kilograme, dragule. - Așa de mult ?
Ai încredere în mine, Pablito.
Îmi place. S-o facem.
- Pablo... - Mulțumesc, iubita mea.
E Gustavo.
Cinci kilograme, da ?
Pablo o iubea pe tânăra sa mireasă, Tata, iar ea îl iubea pe el.
A fost un familist până la capăt.
Omul care avea să poarte sacoul era Leul.
- El e prietenul meu. - Bună !
Pablo, el e Leul.
Era un prieten de-al lui Gustavo, care copilărise în Statele Unite.
Nu e ca și cum am fi bogați, nu ?
Pablo Emilio Escobar Gaviria. Ce mai faci ?
- Leul. - Încântat de cunoștință.
Uite trei.
Ne mai trebuie două. Da, mamă ?
- Așa e. - Pablito...
Ai grijă să nu îl porți tu, da ?
Uite, iubita mea, nici nu mă încape.
Încearcă-l.
Vino încoace.
Așa.
- E bine, nu ? - Ia să vedem...
Unu...
- Două... - Încap o grămadă !
Trei.
- Încă două. - S-a făcut. Mă întorc imediat.
E tare chipeș, nu ?
Leule, sacoul ăla îți vine foarte bine.
Da. Mă scuzați, doamnă, îl ajustați un pic aici, la spate ?
- Auzi la el... - Arăți ca un manechin, băiatule.
Un manechin poponar, nu ?
Leul a fost unul dintre primii care au adus cocaină în Miami.
- Bun venit în Statele Unite ! - Mulțumesc. O zi bună !
Următorul, vă rog.
Omul lui de legătură era un țăcănit pe nume Carlos Lehder,
jumătate columbian, jumătate neamț și playboy absolut.
Mare fan John Lennon și Adolf Hitler. Ca să vezi !
Prin '79, transporta baloturi de iarbă din Columbia cu o flotă de avioane mici.
- Salut, omule ! - Ce mai faci ?
- Bun venit ! - Mersi. Cum merge ?
- Toate bune ? - Toate bune.
E tare cald.
Ce dracu' faci cu sacoul pe tine ?
Îți place sacoul meu, frate ?
L-am luat din Columbia. Uite, are un mic cadou.
Am fost la pușcărie o vreme, îți amintești ?
Am văzut chestia asta acolo. E otravă curată.
Ce ai tu acolo este un produs perfect.
Pablo zice că yankeii se vor îndrăgosti de porcăria asta.
- O să le topească creierul, asta e sigur. - Exact.
Poftim.
Du-te. Sunt cinci kilograme.
Unde te duci ?
Mă duc să îmi iau alt sacou, frate.
Ne vedem mâine la aceeași oră, da ?
Leul a zburat de 20 de ori de la Medellín la Miami.
Ducea drogurile, aducea banii.
Iar bogătașii și celebritățile din Miami au tras pe nas fiecare gram.
În scurt timp, Pablo a trebuit să înlocuiască mașinile cu camioane.
Gustavo umplea camioanele cu cartofi,
principalul produs importat de Columbia din Peru.
Nici nu era nevoie să mituiască polițiștii.
Pasta de coca era ascunsă în cauciucurile de rezervă.
În fiecare cauciuc încăpeau cam 20 de kilograme.
Zece camioane, 20 de kilograme fiecare, dus-întors în fiecare zi...
Faceți singuri calculele.
Leul nu mai făcea față.
Curând, Leul a găsit metode noi pentru a aduce drogul în Miami.
Valiza nu are un fund fals.
Nu, nu are, dar voi sunteți piloți.
Puteți trece cu așa ceva fără probleme.
Kilogramul e 150,000 de dolari. Deci cum vreți.
Luăm patru.
Bine, mult mai bine.
Luați-le pe astea două și cereți-i lui Jairo încă două. Bine ?
- Bine. - Perfect. Mulțumesc mult.
- La revedere ! - Pe curând !
Intrați, vă rog.
Uitați, astea sunt pachetele.
Luați un pachet, îl înmuiați în ulei și îl înghițiți.
Ușor, nu ?
Dacă înghițiți 50, vă dau 10,000 de dolari.
Bine ?
Dar cu voi două avem o problemă.
Sunteți însărcinate, nu ?
Asta e bine, pentru că vama SUA nu percheziționează femeile gravide.
Voi două puteți înghiți 70 cu ușurință, în loc de 50.
Și vă dau 15,000, ca să vă ajut cu copiii.
Bine ? Bun. Perfect.
La începutul anilor '80, zborurile de la Bogotá aveau mai mulți catâri.
Nici nu se cunoșteau între ei.
Și știți ceva ?
Intrau ușor, pentru că nu se gândea nimeni la cocaină în America.
Pe noi ne interesa doar iarba.
Curând, se ascundea cocaină în aproape orice produs de export legal.
Pește, cafea, flori, furtunuri de cauciuc... orice.
CAFEA COLUMBIANĂ
Dar nici așa nu era suficient.
Marea inovație a fost umplerea avioanelor lui Lehder cu cocaină în loc de iarbă.
Ai încredere în tipul ăsta ?
Nu știu. A fost închis în Statele Unite.
- Deci e gay sau ce ? - Sigur e gay. Dar știe niște rute bune.
- Prieteni ! - Salut, Carlos.
- Gustavo Gaviria, încântat. - Și eu.
- Vărul meu. - Pablo Emilio Escobar Gaviria. Încântat.
Vărul tău ? Încântat.
- Cum a fost zborul ? - Lin.
Să trecem la afaceri.
Leul spune că transporți multă marijuana cu avioanele tale.
- E adevărat. - Cam cât într-un zbor ?
- Unde ? - La Miami.
- Vreo tonă. - O tonă ?
Inclusiv combustibilul.
Carlos ?
Spune-mi.
Dar dacă scoatem scaunele, mocheta, extinctoarele și restul rahaturilor
și lăsăm loc numai pentru pilot ? Intră mai mult ?
Lăsăm motorul, da ?
Cât mai intră ?
Vreo 300 de kilograme.
Bine atunci, dle Carlos. Să facem câțiva pași.
La câteva luni de la întâlnirea cu Gândacul,
Pablo deschidea primele rute speciale pentru droguri între Columbia și America.
A fost un eveniment important în istoria drogurilor, oameni buni.
Apoi, Pablo a închis Bucătăria și a deschis laboratoare de cocaină
în mijlocul junglei.
Sub paravanul pădurii tropicale columbiene,
își putea extinde capacitatea de producție nelimitat, fără să remarce cineva.
Ți-am adus un mic cadou.
Uite ! Brazilience.
Cele mai frumoase dosuri din lume, crede-mă.
Nu e în regulă, Pablito.
- Ce faci, Gândacule ? - Bună !
Salut, Gustavo !
Voi umblați cu cele mai frumoase fete, vă plimbați cu avionul și mâncați regește.
- Și eu putrezesc în jungla asta ? - Gândacule...
Am vorbit despre asta și o să găsim o soluție.
- Nu, Pablo ? - Așteaptă.
De-acum înainte, în toate laboratoarele mele
vom construi o casă mare, cu aer condiționat, cu piscină...
Curve din Brazilia, jacuzzi, tot ce vrei.
- Numai pentru tine. - O singură problemă.
Laboratoarele sunt ale mele.
Sigur că da. N-a zis nimeni că n-ar fi.
Vino să-mi arăți producția și vorbim mai târziu.
Pablo nu-și putea ascunde succesul de prietenii săi.
Erau violenți, nebuni și foarte bogați.
Oameni obișnuiți să li se facă pe plac într-un fel sau altul.
Cum se pot face atâția bani din așa ceva ?
Stau și mă întreb dacă n-ar trebui să mă implic în asta.
Tu ce părere ai, Pablo ?
Am auzit că afacerile cu "cartofi" sunt tâmpite rău. Eu nu m-aș băga.
Uite, omule, am analizat bine piața.
- E ușor să imporți cartofi din Peru. - Sigur că da.
Și putem folosi aceleași rute de contrabandă.
Aveți grijă. Dacă începem să cumpărăm toți cartofi,
peruanii vor crește prețul și ne va scădea profitul.
Se cultivă cartofi și în Bolivia.
Putem reduce costul cumpărând împreună.
Băieți, partea grea e să duceți marfa la Miami.
Pentru asta aveți nevoie de multă imaginație.
Cât ne-ar costa "imaginația" ?
Îmi livrați produsul mie, cu etichetă.
Eu vi-l livrez la Miami, la omul vostru de legătură.
Mai bine zis, Lehder.
Eu rețin 35% din valoarea comercială,
dar vă asigur încărcătura pentru 50% din valoare.
Afacerea cu cartofi e a noastră. Nu avem nevoie...
De acord ?
De acord.
Îmi sună bine.
Eu îmi voi crea propriile rute
și voi renunța la serviciile tale cât mai curând posibil. Bine ?
Nici nu ne așteptam la altceva, Gonzalo.
Parteneri ?
Știm foarte bine cum îți tratezi partenerii.
Hai mai bine să fim prieteni.
- Pentru Miami. - Pentru Miami !
MIAMI E PENTRU MINE
PORTUL MIAMI ÎNCEPUTUL ANILOR '80
Când am început, dacă găseam un kilogram de iarbă era sărbătoare.
Însă în scurt timp depistam 60 de kilograme de cocaină zilnic.
Noi credeam că schimbăm lumea.
Adevărul e că schimbam o laie.
Ne lăsau să găsim 60, ca ei să poată aduce 600.
Cocaina de la Pablo inunda piața.
În scurt timp, Miami devenise dependent.
Și vorbesc serios.
Tot orașul se grăbea să pună mâna pe porcăria asta.
Iar odată cu banii...
...a apărut violența.
Hipioții au fost înlocuiți de columbieni, iar ei nu purtau șlapi.
Legistul din Miami spunea de columbieni că sunt ca paharele de hârtie.
Îi folosești o dată, apoi îi arunci.
Morga din Dade County nu avea loc pentru toate cadavrele.
Au închiriat un camion frigorific pentru a depozita surplusul de cadavre.
A fost prima persoană pe care am împușcat-o.
Un adolescent prea tânăr ca să poată cumpăra bere.
Hei, a fost legitimă apărare.
- Te-a sunat Kevin ? - Își face griji pentru tine.
A uitat să-ți spună că puștiul avea 17 ani ?
Vinde droguri, da ?
- Da. - Atunci dă-l naibii.
Ce s-a întâmplat ?
- Faceți loc ! - Eram spre sfârșit de gardă.
Au venit cu lumini și sirene.
Stai trează.
Am o gravidă inconștientă.
Paramedicii spun că a leșinat la coborârea din avion.
Când a ajuns la noi, abia mai respira.
- Tensiunea 60 cu 40. - Pupile dilatate, puls rapid.
Știam că luase o supradoză de cocaină, dar nu avea reziduuri pe nări
și nici urme de injectare.
Am făcut tot ce am putut.
A murit la Urgențe.
Am încercat să salvăm copilul...
Copilul mi-a murit în mâini.
Îmi pare foarte rău.
Ascunsese 300 de grame de cocaină în corp.
Două granule s-au rupt.
Avea 12 grame în sânge.
Nimeni nu supraviețuiește la așa ceva.
Ce naiba se întâmplă, Gustavito ? De ce nu vrea Pablo să mă vadă ?
M-am săturat. Îl aștept de atâta timp...
Spune-mi ceva, Gândacule.
Tu ai visat vreodată să ai atâția bani ?
Dă-i dracului de bani. Eu vreau să fac parte din afacere.
Dacă nu eram eu,
făceați și acum contrabandă cu țigări, ca doi găinari ce sunteți.
Vreau să-ți dau un sfat.
Să nu-i spui niciodată asta lui Pablo.
El nu e atât de îngăduitor ca mine.
Pablo îl trăgea în piept pe Gândac.
Dar Gândacul ar fi trebuit să îl asculte pe Gustavo.
Însă el a găsit o altă soluție ca să-și primească partea dreaptă.
Stai !
Ce ai în anvelopele de rezervă ?
390 de kilograme, Pablo. Le-am pierdut.
Gustavo, cum adică "le-am pierdut" ?
Cum am spus, le-am pierdut.
Le-am pierdut ? Au dispărut așa ? S-au evaporat sau ce ?
Nu face pe prostul cu mine, Pablo. Le-am pierdut.
Se pare că poliția i-a oprit pe băieți la ieșirea din Ipsalia.
Uite ce e...
Am plătit fiecare polițai de aici până în Ipsalia.
Deci cum am pierdut un transport ?
Din câte se pare, colonelul Herrera a devenit cinstit subit. Mă înțelegi ?
Și cât cere ?
Prea mult.
Ce vrei să faci ?
Pablo, întoarce-te.
Nu risca totul pentru boul ăsta. Întoarce-te.
Unde te duci, Pablo ?
Pablo !
Ce se întâmplă, frate ?
Dle Escobar...
- Trebuie să renegociem. - Mănânci rahat.
Mănânci rahat.
Mâinile la ceafă !
Ești sigur de asta, colonele ?
Nu s-a oprit din râs de când l-am arestat.
Suntem DAS, Ibarra.
Ce poate să facă poponarul ăla ?
Așa.
Nu, mai jos.
Nu așa de jos.
Gata.
Încă una. Sunt gata.
Pablo nu știa atunci,
dar această fotografie avea să-i dea multe bătăi de cap mai târziu.
Dă-i jos cătușele.
Poți pleca, agent.
Ia loc, dle Pablo.
Am numărat peste 300 de kilograme în camioanele alea.
Cu o valoare de piață de peste patru milioane de dolari.
Iar tu ne-ai dat doar 150,000 de dolari.
Păi, atât am convenit.
Știi ceva ?
Eu îmi câștig pâinea din afaceri.
Ori accepți oferta mea, ori suporți consecințele. Tu decizi.
Hai să renegociem, ajungem la o înțelegere
și toată lumea pleacă acasă fericită.
De acord ?
Îți dau un milion de dolari.
Cu o condiție.
Care ?
Cineva din organizația mea ți-a spus valoarea de piață a cocainei mele.
Altfel, de unde ai fi știut ?
Dă-mi un nume...
și nu va trebui să împarți banii cu el.
Se dovedește că Gândacul chiar era un gândac.
Nu numai că l-a dat pe Pablo pe mâna autorităților,
dar și fura de la el, vânzându-i cocaina în Miami.
Traficantul Gândacului era Germán Zapata, un columbian cu firmă de instalatori
care servea de fațadă pentru operațiunea sa cu cocaină.
În dubă avea 1,200 de kile... Și cine credeți că cumpăra marfa ?
Planul era să schimbăm mașinile,
iar Zapata urma să fie arestat după ieșirea din port.
1,200 de kilograme.
Cu ele ajungeam pe prima pagină din Miami Herald.
Gata, yankeilor.
Cum merg afacerile ?
Bine.
- Cum arată ? - Afacerile merg foarte bine.
Haide, amigo. Să-ți arăt.
Totul mergea ca pe roate.
Cum am spus, amigo, puritate 100%.
Numai că Pablo era pe urmele Gândacului.
Avem o mașină plină aici, Murph...
Nu te mișca !
Jos !
Mâinile ! Jos !
Nu te uita la mine.
La dracu'...
În cazul statului Florida contra lui Juan Diego Díaz,
după luarea în considerare a tuturor elementelor relevante,
se stabilește o cauțiune de două milioane de dolari
sau o garanție de 200,000 de dolari.
Am ajuns devreme la tribunal în ziua procesului lui La Quica.
Cu mărturia mea, ticălosul urma să fie condamnat la moarte.
Procurorul districtual a spus că La Quica a achitat cauțiunea de două milioane,
printr-un transfer bancar de la... Ei bine, ce-ar fi să ghiciți voi ?
La miezul nopții, La Quica era înapoi în Medellín.
Din '79 până în '84, în Miami s-au comis 3,245 de crime.
Dar se pare că nu-i păsa nimănui, doar Biroului de turism și poliției.
Atenția guvernului american a fost atrasă de bani.
Miliarde de dolari curgeau anual din SUA spre Columbia.
Iar America nu putea accepta asta.
Un grup de oameni de afaceri puternici s-au întâlnit cu președintele Reagan.
Erau îngroziți că economia din Miami risca să fie sufocată de droguri.
Sau... poate erau doar ofticați că nu primeau și ei o parte.
Oricum ar fi fost, oamenii de afaceri au apărut la momentul oportun.
Copiii Americii se întorc la școală...
Venise momentul ca America să se pregătească pentru un nou inamic.
Drogurile amenință societatea noastră.
Ne amenință valorile și ne subminează instituțiile.
Ne omoară copiii.
A fost un moment clasic Reagan.
Accesibil, direct și dur.
A promis să meargă pe urma drogurilor la sursă.
Dar intervenția memorabilă a fost a lui Nancy.
Așadar, tinerii mei prieteni, viața poate fi minunată.
Dar nu atunci când n-o puteți vedea.
Deschideți ochii către viață, admirați-o în culorile vii
lăsate de la Dumnezeu, un dar de preț pentru copiii Lui.
Spuneți "da" vieții voastre.
Iar când vine vorba de droguri și alcool, spuneți "nu".
Nu ! Nu, Pablo !
Nu !
Se spune că, atunci când lumea va fi distrusă de un holocaust nuclear,
nu vor supraviețui decât gândacii.
Lăsați-l pe rahatul ăsta acolo.
Se pare că nu-i așa.
De-a lungul carierei sale, Pablo avea să ucidă peste o mie de polițiști.
Dar eu aveam să aflu asta mai târziu.
DIVIZIA DE SECURITATE
POLIȚIA
După Pearl Harbor, tata s-a înrolat în Al Doilea Război Mondial voluntar.
Dar credeți că știa pe cineva din Hawaii ?
Nici pomeneală.
Era băiat de la țară, din West Virginia, dar ticăloșii ăia ne-au încălcat terenul.
Așa că și-a pus bocancii de soldat și a plecat la război.
Era datoria lui.
Cocaină în Miami ?
Kilograme din Columbia ?
Acesta era războiul meu.
Aceasta era datoria mea.
Și eram gata de luptă.
Iar soția mea era gata să lupte împreună cu mine.
Biletul, vă rog.
Bine.
Habar n-aveam ce ne aștepta.
Un an mai târziu, toate fumurile patriotice se evaporaseră.
COLUMBIA DUPĂ UN AN
Bine, omule, ce avem ?
- Otravă... - Excelent. Altcineva ?
Șopârlă.
Avem...
- Gură spurcată. - Ticălosul ăla.
- Agent, mulțumesc pentru cadou. - Nicio problemă.
Dacă am învățat ceva în lumea narcoticelor
este că viața e mai complicată decât îți dai seama.
Binele și răul... sunt noțiuni relative.
În lumea traficanților de droguri,
faci ce crezi tu că e bine și te rogi în gând.
Uite ce s-a întâmplat, șefu'.
L-au omorât pe Otravă la Dispensaria, domnule.
- Cine a fost ? - Cred că a fost Carrillo.
Și era un agent yankeu de la DEA care făcea fotografii.
- Mărește recompensa. - Pentru Carrillo, domnule ?
Dau 500,000 de dolari pentru capul agentului DEA.
500,000 ?
Executarea.
Cum vrei, domnule.
Yankeii naibii !